Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szabolcsi Alex
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borító: Keserü Piroska

© Páll Szilárd, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 74 8

Ezt a kötetet feleségemnek, gyerekeimnek és nővéremnek ajánlom

I. rész
ÁRON

Nehogy könnyet ejtsetek értem! Jobb lesz nélkületek. Úgyis unlak már benneteket.
(Su-La-Ce /Sári László/: Reggeli beszélgetések Lin-csi apát kolostorában)

1.

Szezám, tárulj! – susogtam a zöld folyosón. A fotocellás ajtó kinyílt, és a tranzitzónából beléptem az országba.

Az utasváróban sportolókat ünnepeltek, vaku villant, virágcsokor zizzent, plafonig ért a jókedv. Én megkerültem a kordont, elléptem az ölelkező utasok elől, elhessentettem két taxis hiénát, sofőrömet kerestem. Egy mackós, középkorú férfi várt rám, magasra emelt papírlappal, rajta öles betűkkel: DR. BOLNOK REZSŐ. Oldalra húzódtam, egy ideig csak álltam, és néztem. Nem hiúságból vagy önimádatból, de igencsak régen volt, mikor utoljára láttam ezt a két szót, a születéskori nevemet teljesen, a magyar szabályok szerint leírva: Bolnok és Rezső. Ismerőseim Reznek szólítanak, ügyfeleim Doktor Reznek vagy Mister Bolnoknak, irodám ajtaján Dr. Rez Bolnok director attorney virít aranyozott, gótikus betűkkel, nehogy a nehezen kimondható név, Rezső, elriassza a leendő ügyfeleket; anyámnak kisfiam vagyok, feleségemnek dárágoj moj, de voltam én már Rezo, Reso, Rescho és Reszo, drága nagyszüleim, akik Rezsőkének hívtak, nem élnek már. Még magyar barátom, Bálint is Réznek hív, mintha a Rezső avítt, kerülendő, szómúzeumba illő név lenne csupán. Bolnok Rezső, az én anyakönyvezett nevem már nem létezik Amerikában. Csak itt születik újjá, magyar földön, a repülőtér érkezési halljában.

Az érkezők száma gyérült, a nevemet lengető borostás fickó már ingerülten forgatta vastag nyakát. Még a végén faképnél hagy. Ideje volt belépni a múlt kapuján, és Rez Bolnokból Bolnok Rezsővé válni.

– Jó napot! – léptem eléje. – Azt hiszem, rám vár.

A férfi grimasszal válaszolt, a rágógumit áttolta szája egyik oldaláról a másikra. Nyilván látott a fal mellett ácsorogni, éreztem rajta a bizonytalanságot.

– Déri Mátyás küldte, ugye? – segítettem rajta.

Déri neve és amerikai akcentusom már meggyőzőbben hangzott. Egy ellenőrző kérdést azért még feltett, hova is lesz a fuvar, és mikor bemondtam a Marriott hotelt, biccentett, felmarkolta bőröndömet, összegyűrte az A4-es lapot, és a papír, szépen kiírt születési nevemmel, a kukában landolt.

Az időjósok szerint Budapesten ezen az estén közepes erősségű, csapadékmentes szél volt várható, de nem a szél csalt könnyeket a szemembe. Pedig sokat vártam erre a pillanatra, gondolatban százszor is lejátszottam a jelenetet, ahogy a repülőtér épületéből a kinti betonra lépek és megindulok a város felé. Nem vagyok érzelgős fajta, de van úgy, hogy az érzelmek megtagadják az agy parancsát, önállósodnak, saját útjukat járják. Különösen, ha fáradt az ember. Tizenöt éve, hogy legutóbb itt jártam, és a szabad ég alá kilépve ez a tizenöt év azonnal egy sűrű masszává, másik idősíkká zsugorodott, akár az idő relativitásával játszó mesékben, ahol minden eltelt esztendő egyetlen napnak számít. Emlékeztem a részletekre, a reptéri parkolóra, a sorompókra, a kivezető útra, a kanyarokra, a lámpák fényeire. Még az út melletti raktárak, üzletek, irodaházak is, akár ott álltak tizenöt évvel ezelőtt, akár nem, részei voltak ennek a jelenvalóságnak.

Sofőrömnek egy idő után beszélhetnékje támadt, és engem is beszéltetni akart. Tudni akarta, hol születtem, mi járatban vagyok, mik a konkrét kötődéseim Magyarországhoz; hánykor indultam, hol szálltam át, késett-e a gép, igaz-e, hogy az amerikaiak síkagyúak, és hogy Budapestet összekeverik Bukaresttel. A repülőn mindkét fülem bedugult, a sofőr hangja úgy hatolt át rajta, mint betonfúró zakatolása. Nekem csak kimért, szűkszavú válaszokkal sikerült állításait aládúcolni, igen, valóban, már Amerika sem a régi, a déli államokban tényleg több a spanyol, na és igen, a migráció, jól mondja, az amerikai kormány valóban agresszív, és szerintem is gyanús az ikertornyok elleni támadás. A sofőr kérdéseiben már benne bujkált a hallani akart válasz. A bosszantó azonban nem az ő locsogása volt, ez az álvita a hanyatló Amerikáról, hanem hogy mennyire nehezen megy a társalgás. A magyar hangok, bármennyire is kristálytisztán zengtek-bongtak fejemben, alig akartak kimondott szavakká alakulni, úgy beszéltem, mint aki halcsontot forgat a szájában, nyelvem pedig, akár egy önálló, életre kelt húsdarab, folyton angol ritmusra járt, képtelen voltam az é, ű vagy ő hangokat kiejteni, pedig milyen áhítattal suttogtam magamban pár perccel korábban, hogy repülőtér meg Rezső. A mondatokba belezavarodtam, a szóegyeztetést elhibáztam, és rosszul ragoztam. Az illúzió, hogy képes vagyok magyar nyelvtudásomat évek múltán is frissen tartani, pillanatok alatt foszlott semmivé.

– Ahhoz képest, hogy milyen rég járt itt, egészen jól beszéli a nyelvünket – forgatta meg bennem a kést a sofőr, közömbös, társalgási hangnemben. A nyelvünket? Mármint a kiét? Ez bizony fájt! Következő kérdését durcásan elengedtem a fülem mellett, de ekkor már a népligeti felüljárón haladtunk, az Üllői út sűrűsödő forgalmára zuhantunk rá, és én a várakozás izgalmára koncentráltam inkább: néhány kanyar, és végre elém tárul a rakpart, a Duna, az Erzsébet híd, a Lánchíd, és ez a beszélgetés is véget ér.

A szállodában rögtön zuhany alá álltam, hosszú percekig engedtem magamra a forró, erős vízsugarat, majd írtam Dásának, édesem, megérkeztem, minden a legnagyobb rendben. Nem voltam sem éhes, sem szomjas, a fáradtságra a bárszekrényben talált két féldecis, vörös címkés Johnnie Walker tűnt a legjobb választásnak. Néhány kortynyi folyékony tűz, ami átjárja a testet, elbódít, és talán elringat a holnapba. Végtére is, hogyha hozzáadjuk a kilenc időzónát, amin átrepültem, már több mint huszonnégy órája szálltam fel a Tacoma reptérről. Leültem az ablak elé, bámultam a Dunát, az áthaladó hajókat, a sötét árnyként a városra nehezedő Gellért-hegyet. Az októberi szürkületben lassan araszoltak a kocsik, sárga villamos zakatolt, a vízen vontató húzott nehéz fémdorongot, a parthoz közel fényárban úszó turistahajó haladt lustán. Átéléssel figyeltem minden mozgást, felhallatszó zajt. Pedig ez is csak egy szokványos este, gondoltam. Olyan, mint a tegnapi, tegnapelőtti volt, és ilyen lesz akkor is, amikor én már ismét messze járok.

Dása hívott, beszámolt első, nélkülem eltöltött munkanapjáról, mennyire nehéz neki, amiért képtelen repülőre ülni és velem utazni. Majd dolgos amerikai üzletember módjára dolgoztam egy keveset, csak úgy, kikapcsolódásként, az út fáradalmait levezetendő. Mert az én életem olyan, mint egy nagy kockás füzet, melyben egyetlen négyzet sem marad üresen. Szükségét érzem, hogy megtervezzem minden percemet, mert ha nem dolgozom legalább fél órát naponta, máris rám tör a szorongás. Nevezzék szocializációnak, a szokás hatalmának, terápiának, bárminek. Workaholic, angolul, a munka és alkoholista szavakból összegyúrt kifejezéssel, mely talán szellemesebb, mint a magyar megfelelője, a munkamániás. Vagy legalábbis erősebbnek hangzik. Nem dicsekvésképpen, hanem ellenkezőleg, önsajnálóan mondom: apám halála óta nem akadt nap, hogy ne dolgozzak egy keveset. E-mailekre válaszolok, új ügyekbe ásom bele magam, vagy csak felhívom titkárnőmet, Dorist. Tapadok a munkára, akármerre is járok az országban, sítúrán Kanadában, a beachen Kaliforniában, hálaadáskor, szilveszterkor vagy ha éppen influenzásan fekszem ágyamban. Pedig azt terveztem, Budapesten nem fogok. Ott majd nem. Bebizonyítom magamnak, magánéletem és munkám nincs egy lekapcsolhatatlan áramkörre kötve. Ám hiába a hosszú utazás, hiába tiltakozott másik énem, a Rezső, ezúttal is dr. Rez kerekedett felül. Felütöttem laptopom fedelét, és Mrs. Dorking aktáját böngésztem egy ideig, várt rám egy fontos egyeztető tárgyalás a visszautazás utáni napon.

A munka nem fárasztott ki eléggé, az érkezés izgalma még mindig termelte az adrenalint, levonultam a szálloda bárjába egy újabb scotchra és egy rövid esti sétára.

– Nem fázik idekint? – szólított meg már az ajtónál egy fekete, rövid hajú nő, törékeny, de határozott angolsággal.

– De igen – válaszoltam magyarul –, ismerkedem a kilátással, ma este érkeztem.

– Oh, értem. Nincs kedve meginni velem egy italt? – folytatta a nő, immár szintén magyarul.

– Köszönöm az ajánlatot, de meglehetősen fáradt vagyok – mutattam gyűrűsujjamat.

– Kedves felesége is önnel érkezett?

– Igen, ő nálam is fáradtabb. Hamarosan megyek is fel, már készíti a tejbepapit estére.

Alighogy kiböktem a mondatot, máris megbántam. Én valójában csak a korrekt kiejtésre figyeltem, a fellengzős hangvétel csak mellékterméke volt a törekvésnek, azt pedig, hogy honnét bukkant elő olyan szó, mint a tejbepapi, fogalmam sem volt. Talán a túlzott igyekezet az oka ennek is. Vagy csak a magyar szavak is önjáróvá váltak fejemben, a hosszú évek alatt az angol dominanciája a tudat egyre mélyebb rétegébe száműzte őket, és most törnének a felszínre, a magyart értő fülek felé. Aztán meg büszkén arra gondoltam, ez a kifejezés mennyivel találóbb, mint az angol megfelelője, a semolina porridge. Kedves, gyerekes, édes.

A szolid harmincas, de a sok csillogó sminkkel arcán fiatalabbnak látszani akaró nő már kevésbé értékelte humoromat, arca megrándult, grimaszolt ő is, mint korábban a sofőr, kellemes pihenést kívánt, gyilkos pillantást lövellt a bárpultos felé, és elvonult.

Engem, a nővel ellentétben, feldobott ez a rövid beszélgetés, nemcsak a hódítás esélye miatt, mely nyilván a pénztárcámnak szólt, hanem mert úgy éreztem, talán mégsem annyira reménytelen a helyzetem. Hogy mégis tudok magyarul kommunikálni, és nem felejtettem el őseim nyelvét. Ágyba bújtam, lenyeltem esti vitaminjaimat, magamra húztam a takarót, ahogy azt seattle-i otthonomban mindig is szoktam. Azaz csak majdnem ugyanúgy. Tévét ritkán nézek, de ezúttal egy ideig kapcsolgattam a távirányítóval, nem érdekelt, hogy híradó megy, vagy szinkronos film, csak a nyelv muzsikáját akartam hallani, a szépen hangsúlyozott, zöngicsélő hangokat, azt a sok sajátságos szótagot, magán- és mássalhangzót, ami oly nehézkessé és rejtélyessé teszi a magyar nyelvet – a nyelvünket – az idegenek számára. Hadd ringassanak álomba a magyar mondatok, akár egy esti mese, hiszen a mesében sem a történet, hanem a narrátor andalító hangja altatja a gyereket.

Az estém azonban még mindig nem ért véget, riasztott a telefon, a vonalas, a szállodai. Déri Mátyás hívott, a nyomozó. Üdvözölt, megkérdezte, jól utaztam-e, én pedig megköszöntem a reptérre elém küldött kocsit.

– Szóra sem érdemes. Nos, uram, ami a megbízatást illeti, mint jeleztem, teljesítettük, megtaláltuk a maga emberét, az albérletet is lerendeztük, ahogy kérte. Úgy vélem, becsületes munkát végeztünk. Már ami bennünket illet.

– Ami önöket illeti?

– Igen, mert, nos, a helyzet az, kérem szépen, nem kizárt, adódik egy kis probléma.

– Miféle probléma? Azt írta nekem, elfogadható a férfi állapota.

– Hát, amennyire egy hajléktalan alkoholista állapota elfogadható lehet, valóban az. Pontosan olyan, amilyennek leírtam önnek.

– Akkor mi a baj?

– Együttműködni nem akar, tisztelt uram. Ez is egy tipikusan antiszociális fajta, ha érti, mire gondolok.

– Nem, sajnos nem értem.

– Nem megbízható egy alak. Korábban mindent megígért és aláírt, ma pedig, mikor felkerestük, úgy tett, mintha nem emlékezne semmire. Az eddig kapott pénzt nyilván elitta, most pedig szarik az egészre. Jobb, ha erre felkészül.

– De a holnapi találkozón azért ott lesz? Csak azt ne mondja, hiába utaztam kilencezer kilométert!

– Nem, biztosan eljön holnap, pénzt ígértem neki, úgyhogy ha másért nem is, a lóvé miatt biztosan itt lesz. Azt viszont itt és most közölnöm kell önnel, ha szükséges, írásba is adom, attól a perctől kezdve, hogy bemutattuk és átadtuk önnek, a mi feladatunk véget ér, a továbbiakban semmilyen felelősséget nem vállalunk. Tudom, nagy utat tett meg, de ezt jobb, ha előre tisztázzuk, Bolnok úr.

Miután Déri elbúcsúzott, még hosszú percekig zengtek fülemben szavai, képtelen voltam eldönteni, most akkor kell-e nyugtalankodnom, vagy sem. Erről a problémáról a nyomozó mindeddig egy szót sem szólt. Saját fontosságát akarja felnagyítani, netán az árat felsrófolni, vagy tényleg hiába utaztam idáig? Hiszen budapesti utam – nevezzük, némileg fellengzősen, missziónak – egyébként is egy hatalmas bizonytalanságra épült. Ezért úgy döntöttem, inkább tovább nézem a mexikói szappanoperát, melyről fogalmam sincs, miről szól, ki benne a jó, ki a rossz karakter, de a szinkronhangok annyira szépen artikulálják a magyart. Álomba ringatom magam, majd reggel kiderül, mi vár rám. Siker vagy kudarc. Úgy véltem, egyik sem hozna lázba vagy keserítene el különösképpen.

2.

Apám, Bolnok Árpád és Jo apja, Li Wung egyvalamiben nagyon hasonlított egymásra: mindketten szenvedélyesen gyűlölték a kommunizmust.

Apám 1956-ban hagyta el Magyarországot, Li Wung Mao rendszere elől disszidált. Amennyiben ’56-ban apám otthon marad, börtön vár rá, Wungra pedig kivégzés, jóllehet állításuk szerint mindketten ártatlanok voltak talán még abban a kontextusban is, amelyikben a rezsim a bűn fogalmát tekintette. Csakhogy az önkényuralmi rendszerek egyik jellemzője, hogy nemcsak egy zsarnok áll szemben a néppel, hanem sok-sok ezer, emberi sorsok felett rendelkező, magát félistennek képzelő mini-zsarnok; akiknél a törvény betűje szubjektívvé és relatívvá, a rosszindulat és az irigység a hatalom fő szövetségesévé válik. Az októberi események idején apámat a drámai helyzetek elkerülték, tűzharcba nem került, mégis menekülnie kellett. Miklós nevű haverjával ugyanannak a lánynak, egy bizonyos Ildikónak udvarolt, és amikor Ildikó úgy döntött, a Bródy Sándor utcába indul, mert azt hallotta, rendkívüli dolgok történnek a rádiónál, Miklós csatlakozott hozzá, apám pedig nem akart barátjával és egyben vetélytársával szemben lépéshátrányba kerülni. Ott aztán a fiatalos lendület mindhármukat az utcákat ellepő ifjakhoz sodorta. A Garay tér környékére osztották be őket, ott strázsáltak a szovjet tankok bevonulásáig. Apámat és Miklóst sokszor és sokan látták TT-géppisztollyal a kezükben, köztük olyanok is, akik név szerint ismerték őket, és nem tartoztak a forradalom hívei közé. Néhány héttel Kádár hatalomátvétele után az egyik szomszéd azzal a hírrel rontott be apámék Rákóczi úti lakásába, hogy Miklóst percekkel korábban letartóztatták, jobban teszi, ha egy időre ő is megbújik valahol. Apám negyedóra elteltével, két szelet kenyérrel és egy váltóruhával már útban volt a veszprémi rokonokhoz, pár hétre eltűnni szem elől, míg sikerül tisztázni ezt a félreértést.

Harmincöt évvel később lépte át ismét lakásuk küszöbét. Ötvenhat őszén Ausztriába szökött, másfél év elteltével pedig az Egyesült Államokba vándorolt.

Li Wung szülei Kínában, valamikor a negyvenes évek végén vitába keveredtek egy maoista milicistával, és végül a milicista agyonlőtte őket. Li megszökött, kalandos úton előbb Tajvan szigetére jutott, majd egy kereskedelmi hajón Amerikába vetődött. Néhány évig egy műszaki boltban volt eladó, majd saját céget alapított, ebből nőtte ki magát a Wung-féle hardvergyártó vállalat.

Van úgy, hogy egy ártalmatlannak hitt döntés megváltoztatja egész életedet, mondogatta apám. Hiszen ő csak egy szerelmes srác volt, aki udvarolt egy tizenhat éves lánynak, és ez a szerelmi hevület lökte az események sűrűjébe. Ha fiatal vagy, nem mérlegelsz, ösztönösen cselekszel, az ideológia rendszerint csak később formálja át gondolkodásod. A menekülttábor nehéz éjszakáin, miközben az idősebbek társalgását hallgatod, vagy már Amerikában, ahol a hozzád hasonlóktól merítesz erőt, levelezel velük, rendezvényeikre utazol. Ő nem is igazi ötvenhatos, állította magáról apám, ő csak szemtanúja és nem alakítója volt az eseményeknek. Különben is, a történelem a múlt történetek összefüggő láncolata, melyet imádunk újraírni, és melyet folyton alakít az emlékezet vagy – rosszabb esetben – a pillanatnyi érdek. Ő egy statiszta volt, és ugyan mi lehet egyetlen statiszta szerepe a történések viharában? Megtörténhetett volna, hogy a névtelenségből kilépve ő is mártírrá válik, ha szembekerül egy szovjet tankkal vagy gépfegyverrel. Az áldozatok igazi tragédiája, hogy nekik utólag nincs módjuk eldönteni, névtelen túlélők lettek volna-e inkább, vagy mártírok. Azokon a rendezvényeken, megemlékezéseken, ahol apám megfordult, előadást tartott, vagy sorstársakkal beszélgetett, gyakran említette, az élet kegyes volt hozzá, szerencsésnek tartja magát, de ehhez a szerencséhez Miklós áldozata is kellett. Hogy Miklósért jöjjenek előbb, és nem őérte. Mert a szomszéd figyelmeztetése életmentőnek bizonyult, még aznap éjszaka keresték, a vak véletlen vagy csak adminisztratív okok miatt jutottak el hamarabb a barátjához. Apám így Amerikába került, Miklós a börtönbe, és bár csak közvetett bizonyítékot találtak ellene – egy pár, a lakásban lefoglalt honvédségi csizmát –, a feljelentés alapján Miklós tíz évet kapott, apám pedig, mivel a szökés súlyosbító körülménynek számított, tizenkettőt. Sem Miklóssal, sem Ildikóval nem találkozott többet. Ildikó megúszta a letartóztatást, nem sokkal az októberi események után szüleivel elköltözött a Rákóczi útról, nagyszüleim soha nem hallottak felőle, Miklós pedig, miután hatvanháromban amnesztiában részesült, megszakított minden kapcsolatot apámmal és nagyszüleimmel, egyetlen levélre sem válaszolt, öt évvel a szabadulása után öngyilkos lett. Miklós így hivatalosan nem vált sem hőssé, sem áldozattá, csak egy név maradt azon a sokoldalas listán, amit a történészek mindig átlapoznak.

Apám Amerikában kijárta a jogot, és néhány évig Wung cégénél dolgozott. A két menekült itt barátkozott össze. Rájöttek, nemcsak kalandos szökésük, de világszemléletük is összeköti őket. Ekkor már mindketten ádáz antikommunistának tartották magukat, megfogadták, hogy amíg szülőföldjükön a kommunista rezsim meg nem bukik, nem utaznak haza. Li elvből, apám pedig attól tartva, hogy amerikai állampolgársága ellenére börtönbe csukják. Így nem utazott Magyarországra akkor sem, amikor már enyhült a politikai légkör, és az ötvenhatosok meg más menekültek sorra kapták a beutazási vízumot. Wung tajvani származású, apám magyar lányt vett el feleségül; mindkettőjüknek egyetlen fiuk született, én, illetve a nálam öt évvel idősebb Chou, aki, mint ahogy én Rezsőből Rezzé változtam, ő is már igazi amerikaiként, Jo Wung néven vágott neki az üzleti életnek.

Néhány év elteltével apám saját ügyvédi irodát alapított, de Li Wung külső tanácsadója maradt. Havonta találkoztak, ám ezek a találkozások nem csak szakmaiak voltak, ürügyként szolgáltak arra is, hogy elbeszélgessenek családról, politikáról, ostorozzák a kommunista rezsimeket, és kibeszéljék a bennük tomboló honvágyat.

Az egyik ilyen találkozón történt a tragédia. Li Wung megkérte apámat, menjen el vele Portlandba, segítsen egy bonyolult jogi ügyet tisztázni, és az 5-ös sztrádán egy, a szemközti forgalomban haladó ittas teherautósofőr kezéből kicsúszott az irányítás, az autó felborult, utánfutója elszabadult, átrepült a védőkorláton, és egyenesen a szemközt haladó Wung autójára zuhant. Mindkét férfi a helyszínen szörnyethalt, az utánfutó egymásba préselte testüket, a tűzoltóknak darabonként kellett őket szétválasztaniuk.

Én és Jo eltérően dolgoztuk fel apáink halálát. Én akkoriban egy budapesti posztgraduális képzés félidejénél tartottam, a tanulást abbahagytam, átvettem apám ügyvédi irodáját. Semmilyen tapasztalatom nem volt még, egyszerre kellett a szakmába beletanulnom, és az ügyvédi irodát fenntartanom. Dolgoztam és tanultam, tanultam és dolgoztam, napi tizennyolc órát, a hét minden napján. Mondhatjuk úgy is, a munkába menekültem a gyász elől. Profilt váltottam, hagyatéki jogügyekre képeztem át magam, és a cég nevét, anyám legnagyobb örömére, Bolnok és fia névre változtattam.

Ami Jo Wungot illeti, ő a tragédia idején már az apja cégénél dolgozott. Jót gyerekkorában amolyan kölyökzseninek tartották, míg társai Legó-kockákkal játszottak, ő számítógép-alkatrészeket rakosgatott össze. Tizennyolc éves korára már mindent tudott a hardverekről, amit akkoriban tudni lehetett. Apja még élt, amikor nekifogott a céget bővíteni. Ifjabb Wungnak a kommunista Kína már nem jelentett tabuföldet, Tajvan után Hong Kongba, majd Kína keleti partjára telepített szerelőüzemet, szerződést kötött a közeli Redmondban székelő Microsofttal. Az ő menekülése a gyászból más irányt vett: ő a vallásban kereste a lét értelmét és lelki békéjét.

Jo családjának egyetlen tagja sem volt vallásos, az ő hitbéli útkeresése gyakorlatilag a nulláról indult. Egy ideig úgy váltogatta a vallásokat, mint más az öltönyét. Előbb a taoizmusba, majd a konfucianizmusba szeretett bele, aztán annak új változatába, a neokonfucianizmusba. Amikor úgy döntött, átértékeli a hétköznapi örömökben fellelhető boldogságot, már a kínai buddhizmussal kacérkodott. Egy alkalommal pedig, az egyik üzleti megbeszélésünk legvégén ünnepélyesen közölte, a tibeti buddhizmus az ő világa, hiszen Nietzsche óta tudjuk, a buddhizmus az a vallás, mely a „szenvedés ellen” hirdet harcot. A Három Drágakő útjára lép, mert úgy érzi, most már ő is készen áll szembenézni a Szenvedéssel. Meg akarja ismerni a buddhisták négy nemes igazságát. Az első a szenvedésről szól, a második annak igazságáról, a harmadik az okáról, a negyedik a megszüntetéséhez vezető útról. Önmegfigyelés, önismeret, valóságfelismerés, magyarázta nekem, egyszerűen nem tehetünk másként, európai testvérem, rettenetes tragédia ért bennünket, és arról győzködött, legyek társa ebben az útkeresésben. Irigyelem és csodálom a megtett erőfeszítéséért, feleltem, de nálam ez nem így működik.

– Azért, mert ügyvéd vagy? – kérdezte.

– Nem, ennek semmi köze a szakmához – válaszoltam. – Lehet balszerencse vagy csak ostoba véletlen, de az a sok tragédia, amin felmenőim átestek, közvetlenül vagy közvetve, a valláshoz kapcsolódott. Ükapám unitárius hitoktató volt Romániában, Erdélyben, a trianoni békekötés után foglalkozása miatt elűzték szülőföldjéről. Fia, a dédapám, sváb származású nőt vett feleségül, kinek evangélikus családját meghurcolták a második világháború után. Anyám zsidó családból származik, szülei 1944-ben, még a gettósítás előtt vándoroltak ki Amerikába, ők így megmenekültek a deportálástól, de nagyanyám húga már nem volt ennyire szerencsés. Hozzáment egy katolikus férfihoz, felvette a vallását, nem volt hajlandó menekülni, és 1945 elején nyoma veszett Budapesten. Azt hitte, új vallása megvédi minden rossztól. Nagyanyám soha nem találta meg az ő lelki békéjét, egész életében mardosta a lelkiismeret, amiért nem volt eléggé határozott, és otthon hagyta a testvérét. Hát ezért hagy engem hidegen mindenféle vallás, legyen az keleti, nyugati, monoteista vagy deista, és nem azért, mert ügyvéd vagyok.

Jo Wung csak legyintett szavaimra, szerinte az a spirituális megvilágosodás, amelyen ő elindult, segít megismerni önmagunkat és a világot, amelyikben élünk. A négy igazság keresése után következett a Nyolcrétű Nemes Ösvény, de ezek is csak köztes állomások voltak az életében. Elsajátította a legbonyolultabb meditációs gyakorlatokat, a mentális nyugalom és a bölcsesség kifejlesztésének eszközét, a szamathát és a vipasszánát, a nyolc koncentrációs szintet, amit a szakirodalom nyolc transzállapotnak is nevez. Meditált reggel, este és éjszaka, lakásában és munkahelyén, ahol külön meditációs termet rendezett be, tárgyalások előtt és után, néha közben is. Talált egy buddhista kolostort Nepálban, és úgy döntött, évente kétszer odamegy meditálni, megtisztulni és feltöltődni. Nem számít, ha épp egy tárgyalássorozat kellős közepén tart, és netán egy többmillió dolláros üzlet válik kámforrá: mikor utaznia kell, Jo Wung utazik, évente kétszer kivonul a civil életből, a külvilág számára elérhetetlenné válik. Titkárának mindig meghagyja, hogy csak abban az esetben hívja, ha erős földrengés rázta meg a nyugati partot, vagy atomtámadás érte Amerikát.

Jo Wung 18 üléses, Gulfstream 550-es magánrepülőgépén évente kétszer az anyagi világból lelki bolygójára repül.

– Olyan ez, európai testvérem – magyarázta –, mint átcsónakázni egy lakatlan szigetre, ami csak a te otthonod, a te számodra létezik. És tudod, ez a sziget mindig változik, mert önmagunk megismerése egy soha véget nem érő folyamat, egyszersmind életünk legnagyobb kalandja is.

Nos, az a bizonyos sziget, melyről Jo beszélt, azért mégsem volt teljesen lakatlan. Nepálban ismerkedett meg leendő feleségével, Jamyanggal, egy csendes, barna lánnyal, és Thaiföld északi részéből, az Ezer Rizs Országából származó Pravattal, a Mesterrel, aki nem sokkal korábban alapította a Buddha Fényei egyházat.

Ezzel kezdődött az egész. Jamyanggal, a Buddha Fényeivel, no és persze a reinkarnációval. Majd folytatódott az én budapesti utammal.

3.

Néhány hónappal Jo házassága után a következő üzenetet kaptam: JAMY TERHES BESZÉLNÜNK KELL. Jamyang, amerikaiul Jamy.

Vasárnap éjszaka volt, hajnali három. A telefonomat nem azért hagyom bekapcsolva, mert oly sok hívást várnék éjszaka, hanem mert ébredéskor elfelejtem visszakapcsolni. A telefon pityegett, a kijelző világított, riadtan ültem fel: apám halála óta gyűlölöm a váratlan híreket.

Valami nem stimmelt az üzenettel: se szöveggel, se időzítéssel, se stílussal.

Akárcsak apáink tették hajdanán, én is rendszeresen találkozom Jóval, hogy aztán az üzleti ügyeket átbeszélve hallgassam eszmefuttatásait az önmegismerés legújabb állomásairól, nepáli kalandjairól, valláselméletének legújabb tanulságairól. Családi ügyekről kevés szót váltunk, Jo például házasságáról is több hét késéssel számolt be, anyja mellrákjáról is csak azután, hogy kivitette őt Kínába, és egy sanghaji sebész megműtötte. Barátok vagyunk, sorstársak, egymáshoz köt egy rettenetes tragédia, de nem tartunk közös pulykasütést hálaadáskor, nem veregetjük egymás vállát születésnapokon. Miért volt számára fontos a terhességről vasárnap hajnalban hírt adni, miért nem várhatott vele a rákövetkező héten esedékes találkozóig, vagy – a csodába is – legalább reggelig?

Ránéztem az e-mailjeimre, semmi. Jóval ritkán beszélünk telefonon, SMS-t is csak minden szökőévben váltunk. Lehetséges volna, hogy csak egyszerűen, hajnali háromkor, euforikus állapotba került? Épp üzleti úton jár Kínában vagy ki tudja, hol, és fejében összemosódtak az időzónák, éjjelek és nappalok? Wung egy örökmozgó típus, még nálam is többet dolgozik, folyamatosan kapcsolatban áll az irodájával, kizárt, hogy ne tudná, mennyi az idő Seattle-ben, netalán részegen üzenne valahonnét. Apáink halála óta egyetlen korty alkoholt sem ivott.

Ám valójában nem is a terhesség híre, a hír időzítése, hanem az üzenet második fele volt az, ami nyugtalanított. Ha csak annyit közöl: JAMY TERHES, köszönet érte, amiért éjnek évadján eszébe jutottam, és gyerünk, aludjunk tovább. De mit kell ezen megbeszélni? Lehetséges, hogy a gyerek még alig fogant meg, és ő már a végrendelettel foglalkozik? Tudtuk mindketten, Jamyangot nem érdekli sem pénz, sem vagyon, egy százdollárost képtelen megkülönböztetni a nepáli rúpiától.

GRATULÁLOK!!!:)) – pötyögtem a választ, hogy jelezzem, ébren vagyok, kedves barátom, itt virrasztok a város másik felén, hajnali háromkor egyéb dolgom sincs, mint az üzenetedet olvasni, s ha bármilyen segítség kell, vagy csupán annyi, hogy kiöntsd a szíved, nyugodtan hívj. Akár mint barátot, akár mint ügyvédet.

MAJD REGGEL KERESLEK – érkezett azonnal az újabb üzenet, és ezzel az adott éjszakára letudtuk a társalgást.

Jo Wung rejtélye reggel pörgött tovább, mi több, újabb furcsa díszvirággal gyarapodott. Alig voltam túl a szokásos kocogáson a Washington tó partján, és vasárnap lévén, reggeli teámat szürcsölgettem, melyet Dása készít zsíroldó és energiapótló füvekből, érkezett az újabb üzenet Jótól, ezúttal nem SMS-ben, e-mailben vagy más virtuális csatornán, hanem a titkárán keresztül. A bossnak sürgősen Virginiába kellett repülnie, közölte Jo titkára, miután illedelmesen meghajolt, és főnöke nevében elnézést kért a zavarásért, majd egy borítékot adott át, benne egy rövid, kézzel írott levéllel. Jo elnézésemet kéri a zavarásért, sürgős teendője akadt, és életbevágóan fontos lenne, ha szabaddá tenném a délutánomat. Mondatában nem a gyakoribb important, hanem a drámaibb crucial szót használta, és kétszer is aláhúzta. A borítékban egy belépőjegy is lapult, a Seahawks amerikai futballcsapat aznapi mérkőzésére, a VIP páholyba.

Jóval sok mindenben másként látjuk a világot, de az amerikai nemzetnek ezt a szimbólumát egyikünk sem kedveli. Én Rebeka miatt, ő meg többször kifejtette, visszataszítónak tartja, ahogy drabális hústornyok sisakos bikákként ütköznek egymással. Jo egyébként sem volt az a kimondott sportrajongó, az egyetlen labdajáték, melynek szabályait ismerte, az asztalitenisz, de azt is azért, mert ebben a kínaiak a legjobbak a világon; ha valaki megkérdi tőle, mi az a fumble vagy visszahordás, mai napig fogalma sincs, jóllehet amióta a Seahawks a Microsoft tulajdonába került, Jo is bérletet váltott a VIP-páholyba. De az, hogy engem is meghívjon egy meccsre, soha fel nem merült. Ennek, elképzelésem szerint, egyetlen oka lehetett: itt tényleg komoly a baj.

Jo lekéste a mérkőzés elejét, üzent, vihar zavarta meg a gép felszállását, legyek türelemmel, ezért egy ideig a legnagyobb magányban figyeltem, ahogy a csapatok egymásnak rontanak, majd levonulnak a pályáról, és akik a helyükbe jönnek, kezdik az egészet elölről. Engem csupán a quarterback, vagyis az irányító szerepköre érdekelt, mert annak idején egy irányítóba szeretett bele Rebeka. A quarterback a csapat legfontosabb tagja, minden labda tőle indul, magyarázta Rebeka, nincs még egy olyan csapatsportág a világon, ahol ennyi minden múlna egyetlen játékoson. Amikor Jo végre felbukkant, otthonosan vigyorgott jobbra-balra, akár egy kocsmai törzsvendég, parolázott néhány vállalkozóval, a polgármester-helyettessel, a Microsoft fontos embereivel. Kicsit túljátszotta a szerepét, de ez rajtam kívül aligha tűnt fel bárkinek.

– Elmondanád, mi ez az egész?

– A lét kereke forgásba lendült, Rez – suttogta Jo, és gyorsan megfogta karomat, mert a következő pillanatban egy Chancellor nevű védőjátékos a saját alapvonalán elkapta az ovális labdát, és az ellenfelek között szlalomozva az alapvonalig futott. Touchdown. A közönség tombolt.

Miután végigszenvedtük a mérkőzést, Jo a Bellevue negyed egyik elegáns tajvani vendéglőjébe invitált. Útban a vendéglő felé a keleti emberekre jellemző udvariassággal hálálkodott, amiért eljöttem, és kitartottam a meccs végéig, de amikor az éjszakai SMS-ről kérdeztem, csak jelezte, hogy ne, még ne, majd ha négyszemközt leszünk; az én homlokomon pedig csak mélyültek a ráncok. Lehet a nő halálos beteg, veszélyeztetett terhes, ezért ez a nagy titkolódzás. Vagy kiderült, lány lesz a gyerek, ő pedig fiút akart, vagy fordítva, ezért úgy döntött, a haragja/dühe/bánata miatt átíratja végrendeletét. De hát egyik sem tipikusan olyan ok, amiért a legmélyebb éjszakai álomból ébresztik az embert, és egy ötcsillagos vendéglőben beszélik meg azt.

– Ajánlom a Kavalant, a legjobb tajvani whiskyt, vagy a sanbeijit, a rizssört – mondta Wung, miután asztalunkhoz vezettek. – Ne vedd rossz néven, de tudod, én nem iszom alkoholt.

Hangulatos, sötét árnyalatú ébenfa padlóval kirakott elegáns helyre érkeztünk, az asztalokon mintázott fehér terítővel, élénken pislákoló gyertyákkal, barackszínű falakon tajvani szimbólumokkal, tigrist, majmot, lótuszvirágot ábrázoló rajzokkal. Tipikusan olyan vendéglő, ahová ünnepelni, nagy dolgokat bejelenteni járnak az emberek.

– Hagyjuk a dumát, Jo, most már kettesben vagyunk. Azt mondd meg nekem, mit jelentsen ez az egész? Éjjel üzensz, futárt küldesz, futballmeccset nézetsz velem, most meg ez a vendéglő. Ez nem vall rád.

– Jamy terhes.

– Ezt már az éjszaka közölted. Ez lenne a baj? Netán veszélyeztetett terhes?

– Nem. A Mester hívott az éjszaka. Sejtjük azt is, kinek a lelkét örököli.

– Ez remek hír! És én mit tehetek az ügyben?

Jo suta mozdulattal egy cetlit húzott elő, és a halkésem mellé csúsztatta. A papíron két szó állt, egy név: ARON VALKOY. Tollat ragadtam, ráfirkantottam az én verziómat: VALKÓY ÁRON.

– Valahogy így. A magyarok előre írják a vezetéknevet. Ékezettel az o betűt hosszan ejtjük, ha az a fölé is húzunk vonalkát, az a-ból á lesz. Nem egyszerű megjegyezni, elismerem.

– Nem hiszem, hogy ki tudom ejteni, ezt inkább rád bízom.

– Na és kicsoda ez az ember? Ismernem kellene?

– A Mester szerint az ő lelke születhet újjá a gyerekünkben.

Mélyet sóhajtottam, Jo szemét fürkésztem egy ideig, közben arcom elé emeltem poharamat, nehogy rájöjjön, az épelméjűség bomlásának jeleit keresem rajta. Jo üveges tekintettel nézett vissza, mint egy bikaborjú, mikor a vágóhíd felé terelik.

Arra gondoltam, kínai barátom újabb határkőhöz érkezett.

Értettem én, mindig is értettem a benne tomboló érzelmi vihart apáink halála miatt. Nem vagyunk egyformák, s mint említettem, a tragédiát is különböző módon dolgoztuk fel. Azt az egzisztenciális válságot, amin Jo átment, megszenvedtem én is, így pontosan tudom, hogy valláskeresése, az egész folyamat, amin apja halála után átment, valójában folyamatos, az élet értelmetlensége elleni küzdelem, és a lélek reinkarnációjának elmélete olyan reveláció a számára, mely meghozhatja a belső megnyugvást. Másfelől mindig is aggódtam amiatt, nehogy ez a szenvedés, amit a tragédia okozott, olyanná váljon, akár egy nyílt seb, melyet rossz kenőccsel kezelünk. A Wung családban senki nem volt vallásos, Jo nem hozott magával semmilyen vallástörténeti ismeretet, aminek segítségével megszűrhetné a naponta felbukkanó új ideológiák, eszmék, áramlatok között a hamis hangokat. Akkortájt, amikor elkezdte nepáli zarándoklatait, megismerkedett Ian Stevenson reinkarnációról szóló kozmogóniájával, elmondása szerint az izgatottságtól majdhogynem önkívületi állapotban hallgatta a professzor előadásait. Stevensont személyesen is felkereste a virginiai egyetemen, és elmesélte neki gyerekkorának visszatérő álmát: földművesként dolgozott, és hangosan beszélt alvás közben, mégpedig szülei szerint min nyelvjárásban, holott családjában csakis a mandarint használják. Olyan ez, oktatott ki Jo, mintha egy új-mexikói spanyol farmer ötéves kölke Colin Firth kiejtésével beszélné álmában az angolt. Azt hiszem, megtaláltam helyemet a spiritualitás univerzumában, jelentette ki aztán a Stevensonnál eltöltött szeánszok után. Ezt követően idő kérdése volt csupán, hogy ő és a Buddha Fényei keresztezzék egymás útját.

Amikor az egyik nepáli lelki terápiája után Jo azzal a hírrel érkezett, hogy megismerkedett Pravat Mesterrel, kinek testében nem kisebb híresség, mint Lin-Csi, a kilencedik században élt kínai buddhista apát egyik szerzetesének lelke született újjá. A Mester CV-jének azonban nem ez volt a legfontosabb ékköve: tizenöt éves korában két hónapig meditált szünet nélkül, éjjel és nappal, étlen és szomjan, álmában gyakran látogatja Buddha, és az egyik látogatás után rájött, küldetéssel érkezett erre a földi világba: hogy megalapítsa a Buddha Fényeit, és addig küzdött, míg sikerült egyházként bejegyeztetnie. A thai származású, de angolul kiválóan beszélő Mester csak megerősítette Jót hitében, miszerint a halál nem a vég, hanem állapotváltás, átmenet a lét egyik formájából a másikba, és ez az újjászületés mindaddig ismétlődik, amíg el nem érjük a nirvána állapotát. Elmagyarázta neki, hogy mivel a halál az igazság pillanata, apáink halálának módja, ahogy egymásba folyt testtel, egyszerre mentek át a lét egyik formájából a másikba, misztikus jelentőségű, ezért nem tragédiaként, hanem csodaként kell azt felfognunk. Jo a legrafináltabb üzletember, akit valaha is ismertem, ám ami a vallást illeti, a hittérítőknek soha nem volt nehéz dolguk vele. Ő mindent elhitt a konfuciánus, a zen-buddhista papoknak, a vallási lámáknak, Stevensonnak, miért ne hitt volna akkor Pravat Mesternek is? Éltem a gyanúperrel, a Mester Jo fülének oly kedves szavai nem egészen függetlenek kínai barátom adományaitól, amit Pravat Észak-Kaliforniában vásárolt háza is igazolni látszott.

– A Mester már jóval azelőtt tudta, mielőtt elmondtam volna neki, Rez – folytatta Jo –, sőt, már azelőtt, mielőtt az orvos szólt volna, hogy Jamy terhes. Tudod, ő a meditáció olyan magas szintjére képes eljutni, amikor már ébrenléti állapotban érzékel dolgokat. Ezt világosságálomnak hívják.

– Szokott Jamy találkozni, beszélgetni a Mesterrel?

– Tudom, hová akarsz kilyukadni. Nem, nem szokott. Ő hívott fel szombat este, és megkérdezte, nem akarok-e elmondani neki valami nagyon fontosat a feleségemmel kapcsolatosan.

– És akkor te szépen elmondtad. Nem ő kérdezett rá, terhes-e Jamyang.

– Amikor megmondtam neki, hogy Jamy kisbabát vár – mondta Jo, mintha meg sem hallotta volna közbevetésemet –, a Mester közölte, ő már napok óta látja a jeleket, és tudja azt is, milyen konstelláció vár születendő gyermekemre. Nem ez volt az ő első profetikus álma, de hát erről sokat meséltem neked.

– No, igen. Tehát ez a Valkóy Áron, akinek a lelke reinkarnálódni fog a gyerekedben, magyar származású, legalábbis a neve alapján. Azt a csodás hírt leszámítva, hogy egy honfitársam lelkét örököli a leendő gyereked, még mindig nem értem, miért kellek én neked?

– Arról is beszéltem neked, Rez, hogy a Mester sokat foglalkozott az én és a te apád halálával. Amikor álomjógáiban kapcsolatba került a hagyományvonal energiájával, zavarát csak fokozta, amiért nem tudja egyértelműen megállapítani, hogy az én vagy a te apád lelki életvonalát látja. Érted már?

– Sajnos nem, ne haragudj.

– Pedig egyszerű. Apáinknak nemcsak a teste, hanem a lelke is egymásba olvadt. A Mester szerint ez lehet a magyarázat arra, hogy az én gyerekemben egy magyar ember lelke fog újjászületni.

– Most már értem – bólogattam szelíden, miközben egyre kínosabban éreztem magam.

– De ez még nem minden. Mivel apáinkat egy részeg kamionsofőr gázolta halálra, a Mester szerint Áron Valkóy vagy Valkóy Áron, ahogy ti a neveket használjátok, szintén alkoholista. Szerinte ez azért történhet meg, mert apám halálát rosszul reagáltam le, és ezzel megerősítem azt a rossz karmát, amit a halála okozott. Ezt pedig a Mester szerint egyetlen módon kerülhetjük el.

– Csupa fül vagyok.

– Hogyha megmentjük ennek az embernek az életét, azaz nem hagyjuk meghalni.

– Ne haragudj, nehezen tudlak követni. Azt sugallod nekem, hogy ez az ember, akinek a lelkét a mestered szerint a gyereked örököli, még ma is él?

– Pontosan. Vagy legalábbis akkor, amikor a Mester a nevét megálmodta, még élt. Figyelj, Rez, nem akarlak ismét a lélekvándorlás teóriájával untatni, de említettem már neked, az ember lelke nagyjából negyvenkilenc napig tartózkodik a lét és nemlét köztes állapotában, ezt nevezik bardónak, ezt követően bármikor reinkarnálódhat egy emberi magzatban, lehet azonnal, de lehet csak évekkel, évszázadokkal később. A Mester rájött arra, hogy a bardó bizonyos esetekben le is rövidülhet.

– Értem, világos. És mi lenne az én feladatom ebben a történetben?

– Hogy keresd meg ezt a férfit, és tartsd életben, legalább addig, míg a gyerekem megszületik.

– Te most, ugye, viccelsz?

– Soha nem voltam ennél komolyabb.

Beszélgetésünknek ezen szakaszában túl voltam a zöldséglevesen, és már az ízlésesen tálalt haldarabkákból álló tan bu lá-t is kihozták, melléje a pikáns, édes-csípős szószt, amit a szakács Bellevue-szósznak nevezett el. Jo előtt piláfszerű massza gőzölgött. Eközben gyűltek a vendégek a teremben, jómódú, hanyag eleganciájú ázsiaiak és fehérek, egyre több gyertya pislákolt a fehér abroszos asztalokon.

– Csak te tudsz segíteni nekem, Rez – folytatta Jo sápadt, szenvedő ábrázattal. – Meg kell tudnunk, hol él, és meg kell találnunk ezt az embert.

– Nahát, térképet is álmodik a Mestered? De ugye nem kizárt azt sem, hogy új-zélandi lakos? Tudod, ott is élnek magyarok. És nem tudtok semmi egyebet róla, csak azt, hogy Valkóy Áronnak hívják, alkoholista, és hamarosan meghal. Már megbocsáss, Jo, de ki kell mondanom, azt hiszem, nem meditáció kell neked, hanem egy elmeorvos.

Jo lassan bólintott, arcizma sem rándult.

– Tudtam, hogy így fogsz reagálni, Rez – mondta szelíden –, hiszen gyerekkorunk óta ismerjük egymást. Én csak arra kérlek, segíts megtalálni azt az embert, bárhol is éljen a világban, és ha rátaláltunk, keresd fel, vizsgáltasd meg, tégy, amit jónak látsz, próbáld életben tartani. Küldhetnék egy csapatnyi embert, de én csak benned bízom, csak rád számíthatok. Hiszen lelki testvérek vagyunk, nem igaz? A világon te vagy az egyetlen ember, akire gondolkodás nélkül rábíznám az életemet, de értsd meg, nem kérnélek meg erre, ha nem lenne ennyire fontos. Lehet, meg sem találjuk, vagy mire megtaláljuk, meghal. Bármi lehetséges.

– Elég legyen ebből, Jo – mondtam erre én. – Tudod jól, segítek rajtad, ha tehetem, de most jól figyelj, és kérlek, ne vedd sértésnek, ami mondok. Nagyon sok kiváló magyar ember élt és él ma is, forradalmasítottuk a zeneoktatást, amit Kodály-módszernek hívnak, mi találtuk fel a gyufát, a hologramot, az atombombát, a világ nekünk köszönheti Hollywoodot, remekül állunk Nobel-díjasok és olimpiai aranyérmek terén is. Vannak hibáink, elismerem, nem értünk a világpolitikához, ötszáz éve nem nyertünk háborút, a magyarok között magas az öngyilkossági ráta, sok az alkoholista, és még akár igaz is lehet, hogyha egy magyar ember lelke reinkarnálódik a gyerekedben, az egy alkoholista lesz. De gondolkozz már egy kicsit, Jo! Mikor esik le neked végre, hogy a mestered azt mondja neked, amit hallani akarsz? Hogy dróton rángat? Mióta a lelki tréningjeire jársz, teljesen átmosta az agyadat. Tud arról, hogyan halt meg apád, tudja, egy magyar ember ült mellette, tehát tud a magyar kötődésedről, azaz rólam. Egyszerűen a kedvedben akar járni, hogy úgy érezd, nélkülözhetetlen a számodra. Most pedig megálmodja ennek a Valkóynak a nevét, még azt is tudja, y-nal és nem i-vel írja a nevét.

– A Mester lelkigyakorlataiban olyan transzcendentális állapotba kerül, melynek határa valahol az álom és az ébrenlét között húzódik – mondta Jo, minden sértődöttség nélkül. – Az LSD is hasonló hatást válthat ki, azzal a különbséggel, hogy a Mester meditációval éri el ezt az állapotot.

– Tudom, milyen érzés, nekem nem kell részletezned, de a látomások nem hoznak elő neveket. Hétmilliárd ember él a Földön, tízmilliók halnak meg évente, ennek töredéke magyar.

Jo hideg, csontos ujjait rátette a kezemre, arcomhoz hajolt. Szeme könnyben úszott.

– Csak magamat ismétlem: jól ismerlek, Rez, tudtam, miként fogsz reagálni, köszönöm, amiért így aggódsz értem és mindezt elmondtad. De hidd el, nincs más választásom. Ne érts félre, nem a magyarság a gond, hanem az alkoholizmus. Nem tudhatjuk, megtaláljuk-e egyáltalán, és ha igen, mennyi ideje lehet hátra, megtörténhet, jövő héten már tárgytalan lesz a mostani beszélgetésünk, az ő lelke időközben távozik a testéből, az sem kizárt, annyira beteg, hogy képtelenség lesz őt életben tartani. Esküszöm, nem foglak hibáztatni, ha nem jársz sikerrel, hogyan is tehetném. Csak arra kérlek, segíts megkeresni ezt az embert, és ha megtaláltuk, próbáljuk életben tartani. Vidd el a legjobb orvoshoz, kuruzslóhoz, paphoz, pszichiáterhez, bárkihez, akiről úgy gondolod, segíthet. Tekintsd mindezt baráti kérésnek, és kezeld bizalmasan. Még Dásának se említsd. Jamy sem tud róla. Megadok minden segítséget, csak keressük meg, derítsük ki, milyen az állapota, mit tehetünk érte. Ugyan, Rez, mit veszíthetünk?

– Uram! – intettem a pincérnek. – Hozna nekem egy dupla Kavalant? És csakis tisztán, jég és víz nélkül.

4.

Ezekben a pillanatokban az italt kívántam a legkevésbé, csak időt akartam nyerni. Míg a pincér felveszi a rendelést, elvonul, és széles műmosollyal, tálcáját magasba emelve érkezik vissza, én meg hosszasan forgatom a hengeralakú poharat, csodálom a whisky gyönyörű selymes olajszínét, szagolgatom és kóstolgatom, játszom az ínyenc szerepét, közben azon töprengek, mitévő legyek. Még a mosdóba is tettem egy kört, ahová egy ökörfej nagyságú Buddha-szobor mellett kellett ellépnem, amin aztán szintén elgondolkodtam, hiszen Jo többször is kifejtette, Buddha nem egy dekorációs elem, az ő egész életútja, tanítása ellentétes az önimádat és hivalkodás minden formájával, Buddha képmását lelkünkben őrizzük, nem az íróasztalon, nippek és kristályvázák között vagy a budihoz vezető folyosón.

Útban vissza az asztalom felé már messziről látszódott Jo arcán a nyugtalanság, robbant szét a feszültségtől. Elég egyetlen tüske, egyetlen olyan mondat, mely az elutasítás felé tereli a kérését, és szétdurran, akár egy vízzel töltött luftballon. Ha itt most visszautasítom, az annyit tesz, mintha elárulnám. Mindig is kissé irigykedve figyeltem, mekkora lelkesedéssel veti bele magát a tibeti buddhizmusba, és mennyire harmonikusan illeszti egymásba az anyagi és spirituális világot – akár egy nagy kapacitású számítógépet. Még drukkoltam is neki, őszintén hittem, hogyha egy olyan gazdag, szakmájában zseniális ember, mint Jo, a vallási tudatlanságból érkezve képes a hit erejében megerősödni, akkor talán van remény, és mégsem annyira kilátástalan ez a világ. Ha már én, a se nem istenhívő, se nem ateista elvesztem a zsidó-keresztény és bármely más hitvilág számára, legalább ő mentse meg önmagát. Jo gyakran mondogatta, szerinte nekem nem a vallásban, hanem a vallás közvetítőiben rendült meg a bizalmam; Buddha vallási forradalmának legnagyobb vívmánya pedig éppen az, hogy szembement az akkori papsággal; a buddhizmus egy másfajta életmódot kínál, amit időnként te magad alakíthatsz, ehhez nincs szükség egy egész intézményrendszerre. Hogy aztán ennek a thai embernek a horgára akadjon, és mint partra vetett hal, itt szenvedjen előttem. Azon tűnődtem: ha Valkóy Áron nem létezik, az azt jelenti, a Mester csak megálmodott valamit, vagy simán blöffölt, és ez az egész reinkarnációs történet névvel és közeli elhalálozással egy hatalmas átverés. A thaiföldi orákulum így kedveskedik leglelkesebb adakozójának. Csakhogy ha nincs és nem is volt ilyen nevű ember, azt bizonyossággal megtudni soha nem fogjuk. Ha viszont élő személyről beszélünk, akkor két eset lehetséges: a Mester valamilyen úton-módon szövetséget kötött ezzel a fickóval, vagyis, magyarán szólva, nemcsak blöffölt, hanem – súlyosbító körülmény – egy hétköznapi sarlatán módján járt el. Ez volt az egyik lehetséges válasz. A másik, hogy tényleg megálmodta Valkóy Áron nevét. Én az elsőben, Jo a második verzióban hitt, egy vendéglői asztal fölött egyetlen névbe sűrítve a hívők és nem hívők évezredes kozmogóniai vitáját. Vajon tényleg feltámadt Jézus a harmadik napon, vagy csak hisszük? Tényleg kétfelé választotta Mózes a tengert, hogy az izraeliták átkeljenek a tengeren, vagy csak hisszük? Én és Jo ebben a pillanatban nemcsak egy asztal két különböző oldalán ültünk, hanem képletesen szólva egy olyan folyó két, a hívők és nem hívők ellentétes partján, melyek között alig létezik átjárás, mert mindketten szentül hittük, a mi oldalunkon lakik az igazság, és ettől a mi világunk az egyedül igazán élhető.

– Jól van, Jo – mondtam neki, miután a hosszas előkészület után egyetlen gyors mozdulattal ledöntöttem torkomon a whiskyt –, ha találok egy ilyen nevű fickót, felveszem vele a kapcsolatot. Ám nekem is megvannak a magam feltételei. Ha kiderül, hogy a Mestered ezzel az egész megálmodott örökléssel becsapott, nem foglalkozunk többet vele. Sem te, sem én.

– Rendben.

– Ha kiderül, hogy nem létezik semmiféle Valkóy, sem y-nal, sem i-vel, akkor is ejtjük az ügyet.

– Ez is rendben.

– Ha találunk ilyen nevű embert Magyarországon vagy bárhol a világon, de egy unalmas hétköznapi életet élő családapa, aki robotol reggeltől estig, antialkoholista, mint te, akkor is sajnálattal bár, de ismét csak elfelejtettük az egészet.

– Magától értetődik.

Még aznap este rákattantam az internetre, keresőkön, közösségi oldalakon, fórumokon szörföztem. Éjféltájt, több órás hiábavaló kutatás után bosszúsan csaptam le laptopom fedelét. Nem, ez így nem fog menni. Esélytelen. Sansztalan. Azt már ekkor sejtettem, hogy Valkóy Áron, ha létezik egyáltalán, nem fog csak úgy egyszerűen felbukkanni, mint egy csoportterápián, hogy „helló, én vagyok az álombéli ember, Valkóy Áron, az alkoholista”. Fordult már elő praxisomban, hogy az örökös után kutatnom kellett, mert nagybácsi, nagynéni, távoli rokon meghalt, ott volt egy testvérpár Tennessee-ből, vagy egy távoli unokaöcs Melbourne-ben, akiket hetekig kerestettem, hogy csak a legnehezebbeket említsem, de még az ő esetükben is volt valamiféle támpont, korábbi munkahely, előző lakáscím, foglalkozás, apja, anyja neve, és nemcsak egy árva falevélként röpködő, hibásan leírt név, meg az, hogy szeret a pohár fenekére nézni.

Így jutottam el a Budapesten székelő Déri Mátyás nyomozóirodájához.

– Tényleg nincs semmilyen további infó? – tette fel azonnal a kérdést a nyomozó, miután többször biztosított arról, jól választottam, az ő cége a legjobb az országban, sőt, egész Közép-Európában. – Sem az, hány éves, hol él, mivel foglalkozik?

– Semmi. Mivel alkoholista, feltételezem, nagykorú.

– Tudja, hány részeges él Magyarországon? A nyilvántartott vagy önmagukat alkoholistának tartottak száma az egy dolog, de hány kocsmatöltelék, zugivó él penészes négy fal között, eldugott porfészekben, akikről hallgat a statisztika?

– Tudom, Déri úr, ezekkel mind tisztában vagyok. Ezért kerestem meg magát.

– Ilyen esetem még nem volt.

– Higgye el, nekem se. Pénz nem számít. És még valami… utána kellene nézni egy Buddha Fényei nevű, a buddhizmust hirdető társaságnak is. Róluk viszont már több az információ.

Megkértem arra is, a két esetet tekintse egymástól függetlennek. Az elsőt a megbízóm fizeti, a másodikat meg én. Ez utóbbiról ki kellene deríteni, vannak-e magyarországi kapcsolatai, és ha igen, azokat felgöngyölíteni.

Déri Mátyás átfuttatott egy adatbázist a Belügyminisztérium rendszerében, és miután nem járt sikerrel, folytatta az alkoholelvonókkal, öregek otthonával, elfekvőkkel, majd általános kórházakkal. Miután találata még mindig nem volt, embereket mozgósított Budapesten, vidéken, Szlovákiában, Erdélyben, Délvidéken és Kárpátalján. Informatikusai adatbázisokat, nyilvántartásokat, regisztereket böngésztek; megkérdeztem, legális-e mindez. Ne akarjam tudni, felelte. Három nap elteltével felfogadtam egy amerikai irodát is, ha már pénz nem számít, kutassanak az észak-amerikai magyarok között is a férfi után, majd egy londonit, hogy Nagy-Britanniára, és egész Nyugat-Európára terjesszük ki a keresést. Egy negyedik nyomozóiroda meg Thaiföldön szaglászott, csak nekem, a Mester múltja után.

Sikertelenül.

Múltak a napok, nulla eredménnyel. Sem Valkóyról nem jött hír, sem a Buddha Fényeiről. Emeltem a tétet, külön díjat ígértem annak, aki előkeríti Valkóy Áront, élve vagy halva. Már kerestük őt Dél-Amerikában, Afrikában, a Távol-Keleten, Új-Zélandon és Ausztráliában. Déri Mátyás emberei eközben a pesti, vidéki kocsmákat járták, kocsmárosokat, pincéreket, törzsvendégeket faggattak. Minden bizonnyal Valkóy Áron volt a legkeresettebb magyar azokban a napokban.

Jo minden este hívott, én meg beszámoltam neki az aznapi munkáról, elküldtem a Déritől kapott tájékoztatást, megegyeztünk, hogyha új hírrel jelentkeznek a nyomozók, azonnal hívom. Még egy csipogót is vásárolt magának, mely akkor szólal meg, ha a telefonja lemerül. Fölöslegesen, mert Jo telefonja soha nem merült le, másfelől okom sem volt őt hívni.

Amikor esténként keresett, egyre hangsúlyosabban győzködtem, lehet mégiscsak tévedett a Mester. Elírta az elő-, vagy utónevet, felcserélt néhány betűt, hiszen a magyar nyelvszabályok néha még bennünket, magyarokat is próbára tesznek. Nem, az kizárt, emelte hangját ilyenkor Jo, a Mester sohasem téved. És nap mint nap rendíthetetlen optimizmussal szólt a telefonba, búcsúzkodott, hogy majd holnap, és ha nem holnap, akkor holnapután. Buddhának, a megváltónak is hosszú évek kellettek, míg megtalálta önmagát, lennie kell egy kórháznak, utcának, kocsmának, bodegának, italboltnak, talponállónak valahol Budapesten, az országban, Közép-Európában, a földkerekségen, ahol él egy Valkóy Áron, és talán éppen ezekben a napokban issza magát halálra.

Két hét után közöltem vele, ideje megbarátkozni a gondolattal, hogy az az ember, akit keresünk, talán nem is létezik. Hacsak nem akarjuk a temetőket is sorjában átfésülni. Azt nem, válaszolta Jo, és kialkudott még egy hetet. Hét nap, utána leszállok az ügyről.

Kereken húsz nappal a sorsfordító vacsoránk után, egy kora reggeli órában Déri hívott Budapestről. Kapás van, lelkendezett, találtak egy Valkóy Áront, a paraméterek is stimmelnek. A fél világot átkutatták miatta, sóhajtozott a telefonba, aztán kiderült, itt dekkol a közelben, az sem kizárt, néha még szembe is mentek az utcán. Tutira alkoholista, bűzlött az italtól akkor is, amikor beszélgetett vele. Arra nem jött rá, drogozik-e a fazon, egyvalami viszont egészen bizonyos: Valkóy egy hajléktalan.

Jo Wung annyira örvendezett, hogy az szinte fájt. Az ő szemében mindez a Mestert igazolja, mert egy hajléktalan éhen halhat, megfagyhat, ha pedig ne adj isten tényleg drogfüggő, elegendő egy rozsdás tű, rosszul kevert, szennyezett anyag, és vége a dalnak. Én azonban nem jártam örömtáncot a hír hallatán, különben is, azóta, hogy elkezdtük Valkóy Áron felkutatását, egyfajta kettősség alakult ki bennem, akartam is, hogy megtaláljuk, meg nem is. Láttam, Jo mennyire szenved, és ha nem kerül elő Valkóy, azzal a tudattal éli meg gyereke születését, hogy élete végéig vezekel egy magyar alkoholista miatt; másfelől a legkevésbé sem bántam volna, hogyha elhal az ügy, mert azzal Pravat Mester is megbukik. Azt már kezdettől fogva sejtettem, hogy emberünk nem egy rózsadombi villalakó lesz, aki miután kiszáll a BMW-ből, úri passzióból esténként leissza magát a sárga földig, de láttam magam előtt egy szomorú, nyugdíjas özvegyet, aki a falusi kocsma legsötétebb asztalánál bánatosan iszogatja fröccseit, amiért gyerekei elhanyagolják, vagy például egy, májzsugorodástól már pergamenarcú harmincas férfit, nehéz, intézeti gyerekkorral a háta mögött. Na de egy hajléktalan? Voltak emlékeim Budapestről, a pályaudvarok, aluljárók, villamosok hátsó ülésein bűzlő fedél nélküliekről, kiket befogott orral kerülget minden utas, de hogy egy ilyen alak miatt kelljen nekem odautaznom, istápolnom őt, cipelnem orvoshoz, életet lehelnem belé – nos, már a gondolattól is viszketett a bőröm. Azonnal jeleztem Déri Mátyásnak, hogy a másik megbízatás ezzel nem ér véget, hanem ellenkezőleg, most kezdődik igazán! Szaglásszanak buddhista, jótékonysági szervezetek körül, beszélgessenek hajléktalanokkal Valkóy környezetéből, találkoztak-e mostanában valamilyen – bármilyen! – vallási szekta, csoportosulás, egyház nevében faggatózó, adatokat gyűjtő emberekkel. És alaposan kérdezzék ki ezt a bizonyos Valkóyt, hátha elkottyant valamit.

Végül a nyomozó semmiféle terhelő bizonyítékot nem talált, így tehát utazhattam Budapestre. Márpedig jönnöm kellett, Jo sürgetett, ha már tudjuk, hogy egy hajléktalant keresünk, még fontosabb a gyorsaság. Már eddig is elvesztegettünk egy rakás időt, érvelt. Benne járunk az őszben, közeleg az influenzaszezon, korai fagyok, a hideg a legnagyobb ellensége a fedél nélkül élőknek. Mert a magasztos Buddha is világosan megfogalmazta, nincs olyan eset, hogy aki mocsárba süllyedt, ki tudja húzni a mocsárba süllyedt másik embert. Csak olyan ember tudja kihúzni a mocsárba süllyedt másik embert, aki maga nem süllyedt mocsárba.

– Sokszor említetted, Rez, hogy szívesen mennél Magyarországra, csak nincs rá elegendő időd, meg hát Dása sem bírja a repülést – jegyezte meg az utazásom előtti napon Jo jóságos ábrázattal, mindenféle ironikus felhang nélkül. – Azzal is tisztában vagyok, nem így akartál eljutni szüleid hazájába, de te vagy az egyetlen ember, akiben megbízom – ismételte önmagát.

Hát, köszönöm, haver, hála neked és Pravat mesternek, mehettem szüleim hazájába. A budapesti utam egy ideje már minden szilveszteri fogadalomban szerepelt, így mondhattam azt is, Jo voltaképpen szavamon fogott.

Budapesten a szállodában, miután a nyomozó lerakta a telefont, a táskámból még előbányásztam Valkóy igazolványának fénymásolatát. A fekete-fehér fotó egy szakállas, beesett szemű, riadt tekintetű arcot ábrázolt, kócos, homlokára omló hajjal. Elmosódott volt a kép, talán fel sem ismerném ezt az alakot, ha találkoznék vele.

Egy másik iratot kerítettem elő, egy anyakönyvi kivonat másolatát, melyben az állt, Valkóy Áron negyvenöt éves, lakhelye: hajléktalan, születési helye: Brassó (Románia), apja neve: Valkóy Ödön, anyja neve: Lázár Eleonóra. Egy ember száraz, semmitmondó adatai. Akiért mégis tűvé tettük a fél világot. Egy szerencsétlen, eltévelygett balek, aki minden bizonnyal elitta a pénzét, és egy Amerikában élő hittérítő hálójába került.

Ennyi volt az összes információm, és nem is akartam egyebet tudni róla.

5.

ELSŐ budapesti éjszakámon agyam még a hosszú repülőút ritmusát élte, és alighogy lehunytam szemem, imbolygott a széles franciaágy, ha pedig felültem, az a mély monoton búgás, amit doppler-hatásnak hívnak, hosszú percekig zakatolt a fülemben. Testem kívánta a pihenést, küzdött a belső hangokkal, amitől aztán kínzó álmok törtek rám, nyomasztó küzdelem: rég elfeledett ügyfelek kiabáltak és fenyegetődztek, kergettek és sarkamban csaholtak. Pedig Seattle-ben épp fordítva történik, álmomban gyakran teszek köröket Budapesten, a körutakon, a Margitszigeten, iszom a sört a Ráckertben, és mindig, mindenhol csupa jó dolog történik velem. Álmomban.

Az éjszaka azért csak elmúlt, a reggel természetes fényei semmivé porlasztották a sötétség démonjait. És elég volt kettőt lépnem, máris ott álltam az ablaknál, néztem a napfényben fürdő tájat, az épületeket, fákat, a kanyargó olajos-szürke Dunát, és ez a látvány nem képzelődés volt, egy újabb álom utóhatása, mely az ébredéssel mindig véget ér, hanem maga a valóság. Úgy éreztem, most érkeztem meg igazán.

Ezen a délelőttön napos idő volt várható, a napfény pedig mindig remek gyógyír a fáradtságra. No meg egy kiadós futás a napsütésben, bár az olyan megrögzött kocogók számára, mint amilyen én vagyok, nem létezik ideális vagy kevésbé ideális idő. Ezt a jelenetet is tucatszor végigjátszottam a Google-sétálóval: magamra rántom a melegítőt, futócipőt, karomon ott a pulzusmérő, fülemben lágy zene szól, és végigiramodok a rakpart mentén. Hídtól hídig futok, aztán egy párhuzamos utcán vissza a szállodába. Ám ismét kiderült, más a virtuális világ és más a valóság; amikor otthon, a fotelben a gép billentyűit nyomkodom, a térképen nem szerepelnek szabad tereket elfoglaló, járdákon tilosban parkoló kocsik, bekapcsolt villogóval terpeszkedő haszonjárművek, így a reggeli kocogásból csak az előkészülettel meg néhány hajlongással maradtam, maga a lényeg, a jogging elmaradt, de nem bánkódtam emiatt, a látvány kárpótolt. A rakparton egy ideig elnéztem a homályba vesző Széchenyi-kilátó irányába, hallgattam a hajómotorok búgását, a kövekhez csapódó hullámok zaját, figyeltem a budai házakon visszaverődő éles fényeket. Akár a reggeli napfény hangulatára vadászó festők, akik igyekeznek kimerevíteni a pillanatot, mártózni benne, örökérvényűvé tenni. Hisz ki tudja, milyen fényeket kapnak délután a házak, milyen hangulatot teremt az árnyék, süt-e holnap is a nap. Na és ki tudja, mi lesz velünk holnapig?

Gyors zuhany következett, rövidre fogott reggeli, és alig múlt nyolc, máris útra készen álltam, frissen borotváltan és jóllakottan. Mehetnékem volt, sürgettem, pörgettem volna az időt, hogy letudjam ezt a feladatot, megbízatást, szívességet, nevezzük bárminek. Úgy terveztem, ha találkozom a hajléktalannal, elmagyarázom, miért is vagyok itt, megetetem, megitatom, majd orvoshoz, albérletbe viszem. Ha pedig állapota arra kényszerít, bevágom egy kórházba, ahol aztán annyit fizetek a doktoroknak, hogy megérje nekik ezt a Valkóyt legalább fél esztendeig kezelni és életben tartani. És ha ezzel megvolnék, majd akkor nyakamba veszem a várost. Nyugalmat akartam, békességet, kivárni a percet, míg a magam ura lehetek. Hát ezért pörgettem volna előre az órát. Az időeltolódás miatti kilencre rátenni még néhányat.

Voltak-e már úgy, hogy napokon keresztül egyedül bóklásznak valahol a nagyvilágban, és saját anyanyelvükbe zárt gondolataikkal olyanokká válnak, akár az űrben keringő kisbolygó? Majd a reptéri váróban, az állomáson, mikor már gyülekeznek a hazafele tartó, magyarul csevegő honfitársaik, érezték-e, mintha újra felfedeznék nyelvüket, annak sajátos hangzását, ritmusát? Igen, mondhatják, egy angol anyanyelvű számára olyan nincs, hogy egyszemélyes bolygó, mert a világnak majdnem minden szegletében beszélik az angolt, vagy legalábbis próbálkoznak vele. De én nem az angolra célzok. Amikor Seattle-ben vagy bárhol másutt magyar hangot hallok, úgy érzem magam, mintha hosszú útról érkeznék meg valahová, gyerekkoromba, nagyszüleim otthonába, Rebeka manzárdszobájába, emlékeimbe, egy olyan világba, mely már fizikailag nem is létezik. Igaz, anyámmal meg Bálint barátommal mindig magyarul beszélgetünk, de a mi kiejtésünket már megfertőzte az amerikai angol, a mi magyarunk darabos, nyers, szétcincált magánhangzókkal, eltolt hangsúlyokkal; képzelhetik, milyen csodás érzés volt tizenöt évnyi keringés után az egyszemélyes kisbolygóról kiszállni, és a villamosmegállóban ezekben a hangokban elvegyülni. Hallgatóztam, rátapadtam a közelben társalgókra, hogy megjegyezzek minden új kifejezést, értelmezzek, tanuljak, raktározzak, ki tudja, mennyi időre, jóllehet csak hétköznapi témákról folyt a diskurzus, olyasmikről, hogy mennyire rossz már megint a közlekedés, a Nyugati mellett nyílt egy új cipőbolt, nagyon furák Andika csoporttársainak szülei.

A villamos megérkezett, majd megiramodott, és száguldottam én is, a párhuzamos időben, a jelenben és a tizenöt évvel korábbi múltamban. Ott volt a rakpart, átfestett épületeivel. A vízen ringó hajóvendéglőkkel, a cipőkkel a Duna-parton, melyről Bálint barátom mesélt, az átrendezett Kossuth térrel, tisztább, hidegebb színeivel, a lapos szökőkútban a napfényben felcsillanó pénzérmékkel, majd a Vígszínházzal, ahol Anikóval egy csodás előadását láttuk a Szentivánéji álomnak, na és a felújított Margit híddal, ahol annak idején naponta közlekedtem Frankel Leó utcai albérletembe.

A Nyugatinál már zajlott az élet, egy pár ordítozott egymással, nem messze tőlük borostás férfi kopogott cimbalmon, két zöld trikós lány fogyókúrát ajánló szórólapot osztogatott. Az állomás felé vezető folyosón rikító ruhákkal, kacatokkal telezsúfolt szűk légterű boltok sorakoztak, a pultok mögött álmos, elhasznált arcú nők várták a vevőket, a lépcső melletti hamburgerezőből megfáradt olaj szaga terjengett, a West End előtt egy bő, hosszú szoknyás, csapzott hajú lány színes füzetet lobogtatott, támogatókat keresett az igazi hívők alapítványának. Amint elléptem mellőle, egy másik nő állt elém, pénzt kért élelemre hat hónapos gyerekének. Alig állt a lábán, annyira részeg volt. Hát ezért mondogatja Bálint barátom, hogy Budapest a Balkán kapuja. De azért, bevallom, annyi év után remek érzés volt ezen a bizonyos kapun belül lenni.

Na és a hajléktalanok? A Katona József utca felé haladva Valkóy sorstársaira is rátaláltam. Ráhangolódásképpen. Nehéz dolgom nem volt, csak mennem kellett a szag után. Megállt az idő itt is, ugyanúgy heverésztek, mint tizenöt éve, ugyanaz a szag, testtartás, elesettség, reménytelenség áradt felőlük. Az állandóság: a Gellért-hegy, a Parlament, a sárga villamos és a hajléktalanok. Meghalnak, megfagynak, eltűnnek, ám helyükön mindig megjelennek mások, váltják egymást, mint a Kossuth téri díszőrség. Ezúttal négy emberi alakot számoltam össze, ketten aludtak koszos matracon, rongyokba bugyoláltan, a harmadik kenyeret rágott, a negyedik, egy sápadt, őszes hajú férfi pedig csak ült, és bámult a semmibe. Az életkorát nehezen lehetett megállapítani, szikkadt, elgyötört arca kizárta minden korosztályból. Kortalan volt, már amennyire kortalanná válik valaki a semmi küszöbén. Fogatlan szájából nehezen érthető, kaffogó hangok szűrődtek ki, szétrongyolt, széteső szavak, melyekből semmit sem értettem, nem is szavak voltak igazából, hanem szanaszét guruló szótagok. Édes anyanyelvünk, más perspektívából.