Ezt a könyvet azoknak a dolgozóknak ajánlom,
akik a koronavírus-világjárvány alatt segítettek,
különösen az egészségügyi szektorban lévőknek,
akik a saját életüket kockáztatták,
hogy megmentsenek másokat.

Nagyon hálásak vagyunk nektek!

Köszönetnyilvánítás

Rengeteg köszönettel tartozom a Fekete Tőr Testvériség olvasóinak! Ez egy hosszú, csodálatos és izgalmas utazás volt, és már alig várom, hogy megtudjam, mi történik legközelebb ebben a világban, amit mindannyian annyira imádunk. Ezenkívül szeretném megköszönni Meg Ruley-nak, Rebecca Scherernek és mindenki másnak a JRA-nél, valamint Hannah Braatennek, Andrew Nguyennek, Jennifer Bergstromnak, Jennifer Longnak, valamint a Gallery Books és a Simon & Schuster egész családjának.

Hála illeti a Waud csapatot, mindannyiótokat szeretlek! Őszintén. És mint mindig, bármit teszek is, közben imádom és csodálom a családomat. Mind a vér szerinti, mind az örökbefogadott tagjait.

Ó, és köszönöm Naamah-nak, második írói segédemnek, aki ugyanolyan keményen dolgozik a könyveken, mint én – és az Archieballnak!

Kifejezések és tulajdonnevek magyarázata

ágyas: Kiválasztott, akit kitanítottak a szerelem művészetére.

a Kripta: A Fekete Tőr Testvériség szent sírja. Szertartási terület is egyben, valamint az alantasok urnáinak őrzőhelye. Az itt megtartott szertartások közé tartozik a beavatás, a temetés és a testvérek ellen folytatott fegyelmi eljárások. A testvériség tagjain, az Őrzőn és a beavatandó jelölteken kívül senki más nem léphet be ide.

alantas: Az Alantasok Társaságának tagja; lélek nélküli ember, akinek az a célja, hogy a vámpírokat megölje. Csak akkor hal meg, ha szíven szúrják. Ha nem, korlátlan ideig élhet. Nincs szüksége evésre vagy ivásra, és képtelen a szexre. Idővel a haja, a bőre és a szivárványhártyája elveszíti pigmenttartalmát, és kifakul. Haja szőke, arca fakószürke lesz, a szeme kivilágosodik. Babahintőpor-illata van. Beavatása után, amelyet az Omega végez el, mindig magánál tart egy kerámiaurnát, amelybe a szívét helyezik, miután eltávolították a testéből.

Alantasok Társasága: Gyilkosok rendje, akiket az Omega hívott életre azzal a céllal, hogy a vámpírokat kiirtsák.

álcázás: Egy adott fizikai környezet elrejtése, helyette egy illúzió megteremtése.

ártatlan: Szűz.

átváltozás: Egy vámpír életének kritikus időszaka: ekkor válik felnőtté. Vért kell innia az ellenkező nem egyik tagjából, hogy életben maradhasson. A folyamat után már nem tud kimenni a napfényre. Ez általában a vámpírok húszas éveinek közepén következik be. Van olyan vámpír – elsősorban a férfiak között –, aki nem éli túl az átváltozást. Az átváltozás előtt a vámpírok fizikailag gyengék, szexuálisan éretlenek, és nem fogékonyak a testi vágyakra, valamint nem tudnak láthatatlanná válni.

az Árnyék: Időtlen birodalom, ahol a halottak újra találkoznak szeretteikkel, és továbblépnek az örökkévalóságba.

az elit: Az arisztokrácia társadalmának legfelsőbb köre, hasonló a György régensherceg uralkodása idején hatalmon lévő angol arisztokráciához.

az Első Család: A vámpírok királya és királynéja, valamint a gyermekeik, ha vannak.

az Omega: Gonosz, misztikus alak, akinek legfőbb célja a vámpírtársadalom megsemmisítése, mert megharagudott az Őrzőre. Időtlen birodalomban létezik, hatalmas ereje van, ám életet nem tud teremteni.

az Őrző: Misztikus lény; a király legfőbb tanácsadója, a vámpírarchívum őrzője, valamint az előjogok szétosztója volt. Egykor időtlen birodalomban létezett, és rendkívüli erővel rendelkezett. Életet is képes volt teremteni – így hozta létre a vámpírok társadalmát. Önként mondott le a szerepéről valami más kedvéért.

bajtárs: Férfiak egymás között használt kifejezése, amely a kölcsönös tiszteletet és szeretetet mutatja. Szabad fordításban: „drága barátom”.

bosszúállás: Halálos megtorlás, amit általában a szeretett nő férfi társa hajt végre.

elátkozott hasonmás: A gonosz, elátkozott iker, aki másodikként született.

életőr: Egy személy saját testőre, aki engedélyt kapott arra, hogy öljön. Ebbe a tisztségbe csak a király nevezhet ki valakit.

elkülönítés: Állapot, amelyet a király szab ki egy arisztokrata nőre, ha annak családja ezt írásban kérelmezi. A nőt ezzel a védelmező kizárólagos gyámsága alá helyezi, aki általában a család legidősebb férfi tagja. A védelmezőnek törvényes joga meghatározni a nő életének minden pillanatát, valamint belátásától függően korlátozhatja a külvilággal fenntartott bármilyen kapcsolatát is.

elnök: Hatalommal és befolyással rendelkező személy.

Fekete Tőr Testvériség: Magasan képzett vámpír harcosok szövetsége, akik a fajukat védik az Alantasok Társasága ellen. A fajon belüli fajnemesítésnek köszönhetően a testvérek rendkívüli fizikai és mentális képességekkel rendelkeznek, valamint képesek a gyors öngyógyításra. Többnyire nem vér szerinti testvérek. A testvériségbe csak az kerülhet be, akit az egyik tag javasol. Természetüknél fogva agresszívak, szeretnek titkolózni, és csak saját magukban bíznak. A civil lakosságtól elszigetelten élnek, és minimális a kapcsolatuk a többi társadalmi osztállyal – kivéve, ha táplálkozniuk kell. Legendás alakok, a vámpírtársadalom tisztelettel övezett tagjai. Csak nagyon súlyos sérülés okozhatja a halálukat, mint például lövés vagy a szíven ejtett késszúrás.

fél: Női vámpír, aki egy férfihoz tartozik. A nők általában csak egy férfit fogadnak el párjukként, mivel a férfi vámpíroknál nagyon erős a territórium védelme.

félelmetes: A kifejezés a férfi szexuális potenciájára utal. Szó szerinti fordításban: „méltó arra, hogy egy nőbe hatoljon”.

gyám: A keresztapa vagy keresztanya megfelelője.

herceg: A vámpírarisztokrácia legfelső szintje, közvetlenül az Első Család és az Őrző Kiválasztottjai után következik a ranglétrán. Ebbe a rétegbe születni kell, nem átruházható.

hűségesek: A szolgák osztálya a vámpírtársadalomban. Régi, konzervatív szokás szerint szolgálják uraikat, amihez hagyományos ruházat és viselkedés társul. Képesek kimenni a napfényre, és viszonylag hamar öregszenek. Átlagéletkoruk körülbelül ötszáz év.

kereszt: A dicsőséges halál szimbóluma az ősi nyelvben.

Kiválasztottak: Női vámpírok, akiket arra választottak ki, hogy az Őrzőt szolgálják. A múltban inkább szellemileg, mint időbeli síkon voltak együtt, ám ez megváltozott az utolsó Nemző megjelenésekor, aki felszabadította őket a Szentélyből. Mivel az Őrző eltávolította magát a pozíciójából, a Kiválasztottak teljesen önállóak lettek, és a földi életet tanulják. Továbbra is kielégítik a testvériség egyedülálló tagjainak táplálkozási igényeit, valamint azon testvérekét, akik nem tudnak inni a felükből, vagy megsérültek.

leelan: Becéző kifejezés, amely szabad fordításban annyit tesz: „legdrágább kincsem”.

malőr: A kifejezés egy olyan elhibázott döntésre utal, amely jellemzően azt eredményezi, hogy egy jármű vagy valamiféle motorizált szállítóeszköz működése leáll, vagy jogos tulajdonlása veszélybe kerül. Például, amikor valaki benne hagyja a slusszkulcsot az autójában, miközben éjszakára leparkol vele egy ház elé, majd eme óvatlansága ahhoz vezet, hogy egy ismeretlen harmadik személy eltulajdonítja a járművet. Ezt nevezzük malőrnek.

mama: Anya. Egyszerre lehet a fogalom megjelölésére és kedveskedő kifejezésként is használni.

manipulátor: A vámpírok faján belüli alfaj, akiket többek közt az jellemez, hogy képesek befolyásolni mások érzelmeit (azzal a céllal, hogy energiát cseréljenek). A történelem során hátrányosan megkülönböztették őket, és volt olyan korszak is, amikor a vámpírok vadásztak rájuk. Már kihalófélben vannak.

nalla (nő) vagy nallum (ffi): A szeretet kifejezésének szava. Jelentése: „drága”.

parancsoló: Férfi vámpír, aki feleségül vett egy nőt. Egy férfinak több felesége is lehet.

perzselő: Az egyén kritikus gyengeségére utal. A gyengeség lehet belső, például szenvedélybetegség, vagy külső, például egy szerető.

rítus: A becsület visszaállításának rituális módja, amelyet a sértő fél ajánl fel. A sértett, ha elfogadja, megválaszthatja a fegyvernemet, amellyel lesújt a sértőre, aki védekezés nélkül kénytelen elszenvedni a támadást.

termékenységi időszak: A női vámpírok termékeny időszaka; általában két napig tart, és erős szexuális vágy kíséri. Körülbelül öt évvel azután következik be először, hogy a nő átváltozott, azt követően pedig csak tízévente egyszer. Bizonyos mértékben minden férfira hatást gyakorol, ha egy termékenységi időszakában lévő nő közelében van. Veszélyes időszak ez, mivel könnyen kitörhetnek harcok vagy konfliktusok a versengő férfiak között, főleg, ha a nő nem férjezett.

uram: Tiszteletteljes kifejezés, amellyel a szexuálisan alárendelt szólítja meg a domináns felet.

vájó: Kínzóeszköz, amelyet arra használnak, hogy kivegyék vele egy ember szemét.

vámpír: A Homo sapienstől elkülönült faj tagja. Az életben maradáshoz inniuk kell az ellenkező nem egyik tagjának véréből. Az emberi vér által is életben tudnak maradni, ám az abból nyert erejük nem sokáig tart. Az átváltozást követően – amely általában húszas éveik közepén következik be – nem tudnak kimenni a napfényre, és rendszeresen kell vért inniuk valaki vénájából. Nem képesek egy harapással átváltoztatni az embereket vámpírrá, vagy azzal, hogy a vérüket isszák, ritka esetben azonban házasodhatnak velük. Képesek láthatatlanná válni, amikor akarnak. Ehhez azonban nyugodtnak kell lenniük, koncentrálniuk kell, és nem vihetnek magukkal nehéz tárgyat. Ki tudják törölni az emberek emlékeit, feltéve, hogy azok rövid távúak. Egyesek képesek olvasni mások gondolataiban. Az átlagéletkoruk néhány ezer év, egyes esetekben még ennél is több.

védelmező: Egy személy gondviselője. A védelmezőknek különböző fokozataik vannak, amelyek közül a legnagyobb befolyása annak van, aki egy elkülönített nő gondviselője.

vérrabszolga: Férfi vagy női vámpír, akit egy másik vámpír tart az uralma alatt táplálkozási igényeinek kielégítésére. A vérrabszolgatartást a törvény már tiltja.

verseny: Két férfi konfliktusa, akik azért harcolnak, hogy egyikük a nő párja lehessen.

visszatérő: Az a személy, aki élve visszatért az Árnyékból. Nagy tisztelettel veszik körül, és becsülik szenvedéseiért.

1. fejezet

New York állam nyugati része, napjainkban

Nyx a tízéves kombi anyósülésén ült, és a holdfény által megvilágított aszfaltot nézte, miközben New York állam nyugati részén, egy bozótos vidéken hajtottak keresztül. „Az élet egy országút” metaforát olyan agyonhasználtnak, elcsépeltnek és közhelyesnek tartotta, hogy bele sem gondolt, mennyire hasonlít egymáshoz az országút és az életút. Van sima, könnyű siklás lefelé a lejtőn, és rossz, döcögős, rázós út, amikor az embernek még a fogai is összekoccannak. Van felfelé kapaszkodás, ami úgy tűnik, mintha soha nem akarna véget érni, és unalmas időszakok ritka, egymástól távol eső lehajtókkal.

Meg persze akadályok, amelyek a semmiből bukkannak fel, és olyan messzire térítenek el tervezett útvonalunktól, hogy végül egy teljesen más helyen találjuk magunkat.

Néhány ilyen akadály (mind átvitt értelemben, mind a valóságban) négylábú, és van egy Bambi nevű kölyke.

– Vigyázz! – kiáltott fel Nyx, majd megragadta a kormányt, és átvette az irányítást.

De már túl késő volt. A kerekek csikorogtak, az ütközés mégis vészesen puha volt, mint amikor az acél húsba csapódik. Nyx húga eltakarta a szemét, és felhúzta a térdét.

Ami nem sokat javított a helyzeten, tekintve, hogy Posie ült a volán mögött, és egyedül ő érhette el a fékpedált. Ugyanakkor egy pillanatra sem esett ki a szerepéből.

A kocsinak nem volt saját akarata, mivel csak egy élettelen tárgy volt, lendülete azonban annál több, mivel százzal hasított az úton. Éppen ezért az ütközés után felrepült a levegőbe, aztán lecsúszott az útról, merev, nehéz teste néhányszor átfordult a tengelyén, és úgy pattogott, hogy Nyx többször is beütötte fejét a kárpitozott tetőbe, pedig be volt kötve a biztonsági öve.

A fényszóró stroboszkópszerűen világította meg azt, ami éppen előtte volt, a fénycsóva ide-oda ugrált attól függően, hogy a kocsi éppen milyen szögben állt. Többnyire csak zöld leveles bokrok voltak körülöttük, a puha, mocsaras terep sokkal előnyösebbnek bizonyult, mint gondolták.

Csakhogy ez hamar megváltozott.

Hamarosan egy vastag, barna, függőleges tárgy jelent meg előttük, mintha valami tóból kiemelkedő lény lett volna. Néha láthatóvá vált a fényszóró repkedő fényében, megjelent és eltűnt attól függően, hogy a fénycsóva éppen merre világított.

Ó, a francba! Egy fa! Nem csupán a földön szilárdan álló, mozdulatlan dolog volt: mintha egy acéllánccal húzta volna magához a Volvót.

Akkor sem lehetett volna tökéletesebben megtervezni az ütközési pályát, ha szándékosan így akartak volna nekicsattanni.

A becsapódás pedig elkerülhetetlen volt.

Nyx csak a testvérére gondolt. Posie a volán mögött ülve kitámasztotta magát, a karját egyenesen előretartotta, az ujjait szétnyitotta, mintha el akarná lökni magától a fatörzset…

Amikor nekiütköztek, úgy érezték, mintha az egész testükre ütések záporoztak volna, és ha nem nyíltak volna ki a légzsákok, és Nyx füle nem csengett volna úgy, hallották volna, ahogy a fém a fához csattan. Nyx azonban nem sok mindent hallott. Nem kapott levegőt. Nem látott semmit.

Valami sziszegett. Csöpögött. Égett gumi és valami vegyszer szaga volt érezhető.

Valaki köhögött. Ő? Nem tudta biztosan.

– Posie?

– Jól vagyok, jól vagyok…

Nyx köhögve megdörzsölte könnybe lábadt szemét. Tapogatózva az ajtónyitót kereste, aztán meghúzta a kart, de ellenállásba ütközött, amikor ki akarta nyitni az ajtót.

– Odamegyek segíteni.

Feltéve, hogy ki tud szállni ebből a nyomorult járműből.

Vállával nekifeszült az ajtónak, és végül sikerült kinyomnia valamiféle zöld növényzetbe. Válaszul a bokor behatolt a kocsiba, berontott, mint egy szaglászó kutya.

Nyx kiesett az ülésről, le az aljnövényzetre. Négykézláb állva csodáért fohászkodott, aztán sikerült felállnia, és a kocsi tetejébe kapaszkodva megkerülte a járművet, hogy átmenjen a vezetőoldalra. Kinyitotta Posie ajtaját, és kikapcsolta a biztonsági övét.

– Itt vagyok – nyögte, majd kihúzta húgát az ülésről.

Kint a kocsinak támasztotta, kisimította szőke haját sima arcából. Nem látott vért vagy üvegszilánkokat tökéletes bőrén. Az orra is teljesen egyenesnek tűnt.

– Jól vagy – jelentette ki.

– És mi van az őzzel?

Nyx csak magában káromkodott. Tizenhat kilométerre voltak a házuktól, ezért most az volt a legfontosabb, hogy az autó menetképes-e még. Nem akarta megsérteni az anyatermészetet vagy a világ állatbarátait, de az országút négylábú réme jelenleg eléggé hátul kullogott a fontossági sorrendben.

Támolyogva a kocsi elejéhez botladozott, és fejét rázva nézte a sérülést. A motorháztetőből – és ezzel együtt a motorból – legalább félméternyi a fatörzsbe nyomódott, ami olyan rugalmas volt, mint egy betongerenda. Nyx nem volt szakértő, de úgy vélte, ez a sérülés valószínűleg kizárja, hogy biztonságban hazamenjenek a kocsival.

– A francba! – lehelte.

– És mi van az őzzel?

Behunyta a szemét, majd emlékeztette magát a születési sorrendre. Ő a legidősebb, a felelősségteljes testvér, fekete hajú és nyers, mint amilyen az apjuk volt. Posie pedig szőke hajú, jólelkű és a legfiatalabb, aki ugyanolyan melegszívű és derűs természet, mint az anyjuk.

Kettőjük között pedig?

Nem, most nem eshet bele a Janelle nevű nyúlüregbe.

Visszament az anyósülés nyitott ajtajához, behajolt a kocsiba, és félrehúzta a kidurrant légzsákot az útból. Hol van a telefonja? A pohártartóba tette, miután küldött egy üzenetet a nagyapjuknak, hogy elindultak haza a szupermarketből. Remek.

Nem találta sehol…

– Hála istennek!

Az ülésre támaszkodva lehajolt a kerékhez. De nem sok jó fogadta, amikor megtalálta a mobilt.

A képernyője törött és sötét volt. Megpróbálta bekapcsolni, de nem sikerült. Felegyenesedett, és átnézett a behorpadt motorháztető fölött.

– Posie, hol van a…

– Tessék? – A húga a jó ötven méterre lévő úttest felé nézett, szögegyenes haja összegubancolódott a hátán. – Mi?

– …a telefonod. Hol van a mobilod?

Posie hátranézett a válla fölött.

– Otthon hagytam. A tiéd nálad volt, szóval… tudod.

– Láthatatlanná válva vissza kell menned a házhoz. Mondd meg nagyapának, hogy hozza ide a vontatót, és…

– Nem megyek sehová, amíg nem gondoskodunk arról az őzről!

– Posie, túl sok ember jár erre, és…

– De szenved! – A szemében könnyek csillogtak. – Csak azért, mert ő egy állat, még nem jelenti azt, hogy nem számít az élete.

– Pokolba az őzzel! – Nyx a füstölgő autó fölött nézett rá. – Meg kell oldanunk ezt a problémát most azonnal…

– Nem megyek sehová, amíg…

– …mert kétszáz dollárnyi ennivaló olvad ki a hátsó ülésen. Nem engedhetjük meg, hogy tönkremenjen egy egész heti…

– …nem gondoskodunk arról a szegény állatról.

Nyx elfordította tekintetét a húgáról, az összetört kocsiról, a helyzetről, amit meg kell oldania, hogy az istenverte húga továbbra is szórhassa a szeretetet a világban, és ne azon kelljen aggódnia, hogyan fizeti ki a lakbért, honnan teremt ennivalót az asztalra, és hogyan gondoskodik arról, hogy olyan egzotikus luxusban legyen részük, mint az elektromos áram és a vezetékes víz.

Amikor úgy gondolta, hogy már képes újra úgy ránézni, hogy nem vág a fejéhez néhány cifra káromkodást, látta, hogy még mindig ugyanolyan istentelenül elszánt. És ez problémát jelentett. Kedves a természete? Igen. Bosszantóan vérző szívű és empatikus? Igen. Vasakaratú? Ha úgy hozza a helyzet, baromira igen.

Az őzzel kapcsolatban pedig nem engedett a negyvennyolcból.

Nyx idegesen felkapta a kezét, és káromkodott egyet. Hangosan.

Visszahajolt a kocsiba, kinyitotta a kesztyűtartót, és kivette belőle a vészhelyzet esetére ott tartott kilencmilliméteres kézifegyvert.

Megkerülte a kocsi hátulját, és közben egy pillantást vetett a nejlonszatyrokra. Az ütközés hatására a hátsó üléshez préselődtek, ami egyszerre volt jó hír is, meg rossz is. Ha valami eltörhetett, az már eltört, de legalább a fagyasztott dolgok szorosan összetömörültek, és együtt talán képesek túlélni az augusztusi harmincnégy fokos éjszakát.

– Ó, köszönöm, Nyx! – Posie úgy kulcsolta össze két kezét az álla alatt, mintha imádkozni készülne. – Segítünk a… Várj csak, mit akarsz azzal a fegyverrel?

Nyx nem állt meg, amikor elment a húga előtt, ezért Posie megragadta a karját.

– Mire kell az a fegyver?

– Szerinted mit fogok csinálni azzal az istenverte állattal? Mesterségesen lélegeztetem?

– Nem! Segítenünk kell rajta…

Nyx belemászott a húga arcába, és halálra vált hangon azt felelte:

– Szenved, ezért lelövöm. Ez a helyes megoldás. Így fogok segíteni azon az állaton.

Posie hirtelen sápadt arcára szorította a tenyerét.

– Ez az én hibám! Én ütöttem el szegényt.

– Baleset volt. – Nyx a húga felé fordult, és ránézett a kocsira. – Maradj itt, és ne nézd! Majd én elintézem.

– Nem akartam bántani…

– Te vagy a földön az utolsó ember, aki szándékosan bántana bármit. Most pedig maradj itt!

Nyx folyamatosan hallotta a húga halk sírását, amíg vissza nem ért az úttestre. Követte a keréknyomokat és a letarolt növényzetet a földön, végül megtalálta az őzet, körülbelül öt méterre onnan, ahol lesodródtak az útról… Döbbenten megtorpant. Aztán pislogott néhányat.

Majdnem hányt is.

Nem őz volt.

Karjai és lábai voltak. Vékonyak, az igaz, de sárszínű, rongyos ruha borította. Nem állatot ütöttek el. És hogy mi még ennél is rosszabb? A kiontott vér szaga nem emberre utalt.

Vámpír. A saját fajtájuk egyik tagját gázolták el.

Nyx odafutott a testhez, letette a fegyvert, és letérdelt mellé.

– Jól vagy?

Ostoba kérdés. A hangja azonban magához térítette a sérültet, akinek rettegő arca felé fordult.

Egy fiú. Egy átváltozás előtti fiú. És istenem, mindkét szeme vérben úszott, habár nem lehetett tudni, hogy az arcán lecsorgó vér miatt-e, vagy valamilyen belső agysérülés miatt. Csak az volt biztos, hogy haldoklik.

– Segíts… nekem… – A vékony, erőtlen hangot halk köhögés szakította meg. – Ki… a… börtönből… rejts el…

– Nyx! – kiáltotta Posie. – Mit csinálsz?

Nyx egy pillanatra nem tudott gondolkodni. Nem, ez nem igaz. Nagyon is gondolt valamire, csak nem a kocsira, a vásárolt ennivalókra, a haldokló fiúra vagy a kétségbeesett húgára.

– Hol van? – kérdezte tőle sürgetően. – Hol van a börtön?

Ennyi év után… talán végre megtudja, hová vitték Janelle-t.

Egész biztosan a sors rendelte így.

*

A történet szerint, amit elmeséltek a Sakálnak, a Hungry Like the Wolf egy „kislemez” volt, amit 1982-ben a brit „újhullámos” sikercsapat, a Duran Duran adott ki az Egyesült Államokban. A videó minden bizonnyal Indiana Jones-témára épült – bármi volt is az –, és nagyon gyakran leadták az „MTV-ben”. Ez a gyakori „televíziós megjelenés” juttatta a dalt a Billboard-listára, és hónapokon keresztül ott is tartotta.

Miközben a Sakál a börtöntábor számtalan föld alatti alagútjának egyikében suttogott, hallotta a dalt, és úgy hallgatta ismerős hangjait, mint aki egy olyan könyvet olvas, amit már kívülről tud. De hát az információ ilyen idelent. Az agy sóvárgott az impulzusok után, mégis ritkán érte bármi új. Így hát újra és újra le kellett játszaniuk azt, amijük volt, mint ahogy ez a fogolytársa is újra lejátszotta a dalt a „kazettás” magnóján.

Ment tovább az árnyékban, és közben hallgatta a nyirkos kőfalakról visszhangzó, dobozhangú refrént. Eszébe jutott, hogy elmesélték neki a „videót” is. Simon Le Bon, az énekes világos színű vászonruhába öltözve végigsétál valami trópusi település több zsúfolt utcáján. Ezután a dzsungelben fut, meg egy folyóban úszik… és közben egy gyönyörű nő üldözi… vagy pont fordítva?

Micsoda dráma és intrika!

Mennyire hiányzott neki a külvilág!

Száz évvel a bebörtönzése után a fenti világ, a szabadság és a friss levegő ugyanolyan volt, mint annak a dalnak a hamis hangjai: megfakultak a hosszú idő alatt, és azért is, mert olyan régóta nem volt hozzájuk szerencséje.

A Sakál befordult a sarkon, és belépett abba a cellablokkba, ahol már nagyon régóta a helye volt. A rácsos cellákat a sziklába vájták, bizonyos távolságra egymástól, de rácsos ajtajuk mindig nyitva volt. Itt laktak a foglyok. Az őrök a börtönben járkáltak, szörnyetegek voltak a sötétben, ezért nem kellett zárva tartani semmit. Senki sem mert elmenni.

A halál megváltás volt ahhoz képest, amit a Parancsnok tett velük, ha megpróbáltak megszökni.

A szörnyű zene (amely közeledett a végéhez) három cellával arrébbról szólt. A Sakál megállt a kérdéses fogoly ajtajában.

– Ha ezzel elkapnak, akkor…

– Mit csinálnak? Börtönbe vetnek?

A férfi a priccsen feküdt, hatalmas termete lazán elterült a fekhelyen. Nem volt rajta semmilyen ruha, csak egy ágyékkötő, hogy eltakarja a nemi szervét. Pislogás nélkül, sárga szemével felfelé nézett a priccsről, ravasz mosolya látni engedte hosszú, éles szemfogát.

Lucan szűkszavú gazember volt, kicsit gonosz, és talán megbízhatatlan. A többiekhez képest azonban szinte főnyeremény.

– Csak vigyázok rád. – A Sakál az ezüst-fekete kazettás magnó felé bökött fejével, ami a férfi oldala mellett lapult. – Meg a kis masinádra.

– Mindenki a Kaptárban van, még az őrök is.

– Túl sokszor kísérted a sorsot, barátom.

– Te pedig, Sakál, túlságosan szabálykövető vagy.

Miután a dal véget ért, Lucan megnyomta a visszacsévélés gombját, mire halk, surrogó hang hallatszott. Aztán a halk zene újra elindult.

– Mihez kezdesz, ha elszakad a szalag?

Az alteregóval rendelkező férfi megvonta a vállát.

– Most még jó. Csak ez számít.

A vámpírfarkasok ravasz és veszélyes alfaj. Ez akkor is így volt, ha odafent járkáltak az éjszakában, és akkor is, ha itt éltek lent, a börtönben. A Parancsnoknak azonban volt egy módszere, amivel meg tudta fékezni a férfi másik énjét. Tulajdonképpen ugyanezzel tartotta kordában az összes többi rabot is. Egy acél nyakörv látszott a férfi vastag nyakán, ami megakadályozta, hogy láthatatlanná váljon vagy átváltozzon.

– Jobb, ha mész, Sakál! – Lucan kacsintott egyik sárga szemével. – Nem akarok bajba kerülni.

– Akkor kapcsold ki azt az izét! Nem szívesen sietnék a megmentésedre.

– Ki kért rá?

– A lelkiismeret.

– Azt nem ismerem.

– Jó neked. Az élet sokkal könnyebb nélküle!

A Sakál ekkor magára hagyta társát, és továbbment. Elhaladt a saját cellája előtt, majd csatlakozott a többi vonuló fogolyhoz. Ahogy közeledett a Kaptár felé, sűrűbb lett a levegő, a börtönlakók szaga megtöltötte az orrát, halk mormolásuk hangja megütötte a fülét…

Felhangzottak az első kiáltások, felállt tőle a szőr a hátán, megfeszült az izom a vállában.

Amikor odaért a nagyteremhez, tekintete az ezer ápolatlan fej fölötti kőemelvényen lévő három, betonba állított fatörzs felé tévedt. A középsőhöz odaláncolt rab a láncnak feszült, vérben úszó szemmel, rettegve nézte a lábánál álló fonott kosarat.

Valami megmozdult a kosárban. Két fekete egyenruhás őr állt a vádlott két oldalán, az arcukon olyan halálos nyugalom látszott, ami bárkit őszintén megrémített volna. Mert ez azt jelezte, hogy a legkevésbé sem értékelik az életet. Nem érdekli őket, hogy a rabok élnek-e, vagy halnak. Elvégzik a munkájukat, aztán a műszak végén visszavonulnak lakhelyükre, abban a tudatban, hogy bármiféle fájdalmat vagy kárt okoztak, bármilyen pusztítást végeztek, parancsra tették.

Az elkövetett szörnyűségek ellenére tiszta volt a lelkiismeretük.

Jobb lett volna, ha ezt az az ostoba farkas is felfogja, aki fittyet hányt a nyomorult szabályokra.

A rongyos, piszkos rabok tömege szinte reszketett az adrenalintól. Egymásnak ütköztek, a fejüket forgatták, és beszélgettek, aztán újra mohón a műsort figyelték. A Parancsnok rendszeresen megrendezte ezeket a kis „bemutatókat”. Részben vérszomjas előadásként, részben viselkedéskontroll céljából.

Ha bármelyik rabot megkérdezték volna – legyen az nő vagy férfi –, azt felelte volna, hogy gyűlöli ezeket a rendszeres, nyilvános kínzásokat, de nem mondtak volna igazat. Legalábbis nem teljesen. Az itteni halálos unalomban és lélekölő reménytelenségben ezek a jelenetek legalább megtörték a monotonitást.

Mindenki kedvenc programja lett ez a színházi előadás.

Nem mintha bármi más műsor lett volna az itteni Broadwayn.

A többi rabbal ellentétben a Sakál az emelvény egyik oldalát nézte. Érezte, hogy a Parancsnok személyesen is megjelenik ma este… vagy talán ma délelőtt. Nem tudta, hogy odakint éjszaka van-e, vagy nappal.

Szokatlan volt a vezető jelenléte, és kíváncsi volt, vajon más is észreveszi-e. Valószínűleg nem. A Parancsnok mindig eltakarta magát, de szerette a hatalmának ilyesfajta fitogtatását.

Amikor az egyik őr felemelte a kosár fedelét, a Sakál lehunyta a szemét. Az egész Kaptárban visszhangzó sikítás a csontjáig hatolt. Aztán megérezte a friss vér szagát.

El kell tűnnie innen. Haldoklott a lelke. Már nem maradt hite. Nem maradt benne szeretet, sem remény, hogy bármi is változna idelent.

Csoda kellene, hogy kiszabadítsa őt innen, és ha valamit megtanult az életben, az az volt, hogy a földön sosem történnek csodák. Az Árnyékban is ritkán, ha egyáltalán.

Miközben a tömeg kántálni kezdett, és a levegőben fojtogatóan érződött a vér szaga, a Sakál elfordult a műsortól, és botladozva visszament a főalagútba. Csüggedése közepette a számtalan összezsúfolódott férfi és nő között is érezte, hogy egy szempár a távozását figyeli.

A Parancsnok őt nézte, csakis őt.

Mindig.

2. fejezet

Caldwell, New York

Rhage remekül érezte magát, miközben meghozta az est legfontosabb döntését.

– Manduladarabos csoki – jelentette ki. – Határozottan.

Elővett két különleges célokra kinevezett tálkát és két kanalat, a lánya, Bitty pedig a régimódi fagyasztóláda fölé hajolt, és kivette belőle az apja által kiválasztott kétliteres jégkrémes dobozt. Ezután összehúzott szemmel nézte a több mint harmincféle másik ízt.

– Neked mihez lenne kedved ma este? – kérdezte Rhage, és csípőjével a pultnak támaszkodott, felkészülve a várakozásra.

Az ember nem avatkozik bele valaki más fagyiválasztásába. Bármilyen hosszú ideig tart is, bármi is az eredménye, ez egy szent pillanat. A hangulat és az ízlés, valamint a szeszély és a hirtelen ötlet összeolvadása. Egy kívülálló nem siettetheti és nem befolyásolhatja kéretlenül, még akkor sem, ha az imént említett kívülálló a szerepét tekintve történetesen a szülő.

– Mit nézünk ma? – kérdezte Bitty.

Rhage egy időre belefeledkezett lánya hullámos, barna hajának és vékony vállának látványába. Bitty az ő egyik fekete ingét viselte, de rajta földig érő ruha lett belőle. Az alja a bokáját verdeste, és úgy redőződött rajta, mintha ünnepi köpeny lenne. Bitty felhajtotta az ujját, de vékony karja alatt még olyan sok anyag lógott, hogy úgy nézett ki, mintha vízhatlan, denevérujjas overallt viselne. Ennek ellenére imádta az apja ingjeit, Rhage pedig imádta, hogy viselni akarja őket.

Mindent szeretett a lányában, különösen azt, ahogy felnézett rá, és nem azért, mert egy méterrel magasabb volt nála. Bitty szemében ő szuperhős volt. A faj védelmezője. Harcos, aki oltalmazza az ártatlanokat, a gyengéket, az elesetteket.

Ez mind igaz volt, Rhage pontosan ilyen szerepet töltött be a Fekete Tőr Testvériségben. Ő volt az első számú védelmi vonal a faj tagjai és a rájuk leselkedő veszély között. Bittynek köszönhetően azonban erősebbnek érezte magát. Hatalmasabbnak. Felkészültebbnek.

De nem legyőzhetetlennek. Ó, baromira nem legyőzhetetlennek! Mint minden jó dolognál, itt is érvényesült az egyensúly, ezért Rhage bármilyen céltudatosnak és erősnek is tartotta magát a lánya miatt, fájdalmasan tisztában volt vele, mennyire halandó.

Jobban félt a haláltól, mint valaha.

– Apa!

Hirtelen összerezzent.

– Mi? Ja, a film! Úgy gondoltam, legyen a Zombieland, Második lövés.

– Akkor csokoládédarabos mentafagyit választok. – Határozott hangja hallatán Rhage elmosolyodott. – De a Ben & Jerry’s-félét, nem a Breyerst.

Miután Bitty a kezébe vette a kiválasztott jégkrémet, és felegyenesedett, helyére csúszott a hűtő üvegajtaja, és elzárta a hideg útját.

– De szerintem nincs szükségem tálkára. Ez csak fél liter.

Rhage lenézett a kezében tartott tálkákra, és meglepő módon csalódottságot érzett. Mindig a különleges tálkákból, kanállal ették a jégkrémet, ezért tartott Fritz, a komornyik mindegyikből kettőt a konyhának ebben a távoli szegletében. Ez is a rituáléjukhoz tartozott.

– Jól van, akkor én sem szedem ki a dobozból. – Félretette a tálkákat, kihúzott egy fiókot, és kivett belőle két konyharuhát. – Csavarjuk ebbe őket!

Odaadta az egyiket a lányának, majd átnyújtott neki egy kanalat, cserébe az ő kétliteres dobozáért. Azután elindultak, átsétáltak a hotelméretű konyhán, és kimentek az éléskamrán keresztül. Amikor kiértek az előcsarnokba, a nagy lépcső lábához, Rhage Bitty vállára tette a kezét.

– Örülök, hogy ma nem vagyok beosztva.

– Én is, apa. Hogy van a lábad? Jól vagy?

– Ó, igen. Nem kell aggódnod! – A fájdalmat és a sántítást megtartotta magának. – A csont remekül meg fog gyógyulni. Manny gondoskodott róla.

– Ő egy jó ember.

– Igen.

Együtt felsétáltak a vörös szőnyeggel borított lépcsőn. A királyi környezet, az aranyozott díszítések, a kristályok, a márványoszlopok és a freskóval díszített mennyezet ellenére ez volt az otthonuk. Itt éltek a Fekete Tőr Testvériség harcosai és családtagjaik, és gondoskodtak Wrathról, Bethről és K. W.-ről. Itt történtek a legjobb dolgok az életükben, ez alatt a súlyos tető alatt, ezek között a masszív kőfalak között, amelyet Vishous álcázása védett.

Igazi erődítmény volt.

Egy kibaszott páncélszekrény, ahová a legértékesebb dolgokat rejtik, hogy biztonságban legyenek, ne lophassák el, és ne tehessék tönkre őket.

A mozi az első emelet legvégén volt, a szobros folyosón túl, kint a szolgák szárnyában. Mivel már elmúlt éjfél, és hétköznap volt, senki sem járkált a környéken. A beosztott harcosok kint voltak a harcmezőn, a kezelésre vagy rehabilitációra szoruló sérültek pedig a kiképzőközpontban. A személyzet éppen szünetet tartott, ettek, miután elkészítették, felszolgálták az első étkezést, és leszedték az asztalt. Mary foglalkozást tartott Zsadistnak az alagsorban. Wrath és Beth K. W.-vel játszott a második emeleten. A többi fél és gyerek a medence mellett gyűlt össze az ugrálóvárnál.

Egyszóval mindenhol csend honolt.

A mozi úgy nézett ki, mint egy igazi profi létesítmény: lelátószerű ülőhelyek kárpitozott bőrszékekkel. A cukorkastandot és a pattogatottkukorica-gépet Fritz kezelte, ahogy minden mást is. A hatalmas vetítővásznat vörös bársonyfüggöny keretezte, nemrégiben újították fel. A hangzásról Dolby hangrendszer gondoskodott, és olyan mélynyomók, hogy az ember a csontjaiban érezte a T-Rex lépteit a Jurassic Parkban.

Rhage és Bitty a sor közepére ültek, a nézőtér közepén. Előző este is itt ültek, ezért a számítógépes rendszer távirányítója még mindig a két ülés közötti pohártartóban állt.

Az Amazonról kölcsönzött film pillanatokon belül elindult. Miután lehajtották az üléseket, és helyet foglaltak, Rhage lassan és hosszan kifújta a levegőt.

Tökéletes. Ez egyszerűen…

– Egészségedre, apa!

Bitty felemelte a kanalát, mire Rhage hozzákoccintotta az övét.

– Egészségedre, lányom!

Sötét volt, és amikor elkezdődött a film, Rhage olyan szélesen vigyorgott, hogy meg is feledkezett a fagyiról. Minden a helyén volt a világában. Minden körbeért. Sehol egy szürke folt az életében.

Itt van a lánya.

Itt van az imádott fele.

Itt vannak a testvérei és a barátai.

Persze a feszültség még mindig létezik, a fajt továbbra is veszély fenyegeti, és azok a nyomorult emberek is mindig mesterkednek valamiben. De úgy érezte, hogy az élete ugyanolyan szilárd és masszív, mint ez az erődítményszerű ház.

Ellenáll minden viharnak, a sors minden támadásának.

Bármit képes kibírni, ami fenyegeti.

Most először volt ilyen érzése egész életében, és ettől mélyen a szívében elhitte, hogy bármi történjék is, ez nem fog megváltozni. Az ő Maryje a szíve és a lelke. Az ő Bittyje a jövője és a reménye. A testvérei és a barátai pedig a végtagok a testén.

Milyen csodálatos mindez!

Belemerítette kanalát a fagyiba… és nem is sejtette, mi vár rá. Ha tudta volna, másik fagyit választott volna.

Például az istenverte vaníliát.

*

Caldwell, New York állam, 1913

– Ó, milyen szemrevaló teremtés volt! Meg a nővére is. Ugye?

Miközben az ifjabb Jabon olyan dolgokról beszélt, amelyeket a megszólított személy már réges-régen elfelejtett, nyugtalan unalom áradt szét Rhage testében, mint ahogy a szennyvíz szokott átszivárogni a kocsma padlódeszkái között. Muszáj megszabadítania magát nemcsak Jabon unalmas társaságától, hanem ettől a helytől is. A levegőben a harsány vendégek áporodott szagát és a minden húsos kézben megtalálható mézsör émelyítő illatát lehetett érezni.

Jabon közelebb hajolt hozzá.

– Mondd el, mit csináltál velük!

Rhage a kocsma másik végében ülő két részegre nézett. Emberek voltak sűrű szakállal, trágyaszínű ruhában. Az ivástól imbolyogtak a támla nélküli széken, a válluk időnként egymáshoz koccant, aztán eltávolodott, mintha egy metronóm ütései lettek volna, amelyek az időt számolták vissza az elkerülhetetlen összecsapásig.

– Nem meséled el? – Jabon közelebb húzta a székét, és ápolt kezével alig érezhetően megérintette Rhage karját. De rögtön meggondolta magát, amikor Rhage rápillantott. Azonnal visszahúzta a kezét. – Pedig mindkettőjüket meghódítottad. Méghozzá egyszerre. El kell mondanod, milyen volt.

Rhage ismét a két munkást figyelte a széken. A hangulat egyre feszültebb lett köztük, és aggódott, hogy egyiküknél, vagy talán mindkettejüknél, fegyver van.

– Akkor legalább eljössz hozzám holnap este? Az otthonomba? Ígérem, lesznek ott meghódítható hölgyek is.

A bal oldali fickó, a sötétebb hajú, honfitársára kapta a tekintetét. A szemöldökét összevonta, az állát előretolta, az arca olyan vörös volt, mint a pajtaajtó, és dühösen mondott valamit, ami nem lehetett más, csak káromkodás. Azután felpattant. Olyan biztosan állt a lábán, mint egy kétlábú asztal. A társa, akivel összeszólalkozott, szintén talpra szökkent.

Lökdösődni kezdtek, majd a konfliktust kezdeményező férfi keze a kabátja alá siklott.

– …kell jönnöd holnap. Már mindenkinek beharangoztam, hogy ott leszel. És ígérem, lesznek kapható hölgyek is…

Rhage megmarkolta Jabon elegáns, magas gallérú zakójának hátát, és az asztal alá lökte a férfit, majd ő is lebukott, amikor eldördült az első lövés. A fegyver hangjára megszűnt a vidám pezsgés a kocsmában. De nem volt kiabálás. Nem ez volt az első alkalom, hogy ilyesmi történt, az emberek inkább gyorsan fedezékbe vonultak, mintha begyakorolták volna ezt a reakciót.

Az asztal alatt Jabon világos szeme tágra nyílt, összehúzta magán finom anyagból készült zakóját, szorosan összefogta a nyakánál, mintha ez a gyapjú-selyem-pamut ruhadarab valamiféle vékony páncéling lett volna.

Emberek mozgása és léptek csoszogása hallatszott, a vendégek elbújtak a tölgyfa asztalok és székek alá, a kőkandalló mellé, a bárpult mögé – habár ez utóbbit a csapos megakadályozta, mert saját fegyverével elszántan védelmezte felségterületét. Ez jobban érdekelte, mint az, ami a kocsmában éppen zajlott. Jó üzletember volt.

– Mit tegyünk? – Jabon a durva, piszkos padlódeszkára szorította arcát. – Mit tegyünk, mit tegyünk…

Rhage az égnek emelte tekintetét. Nem fog sokáig tartani a veszély, gondolta, és igaza is lett.

Három lövés hallatszott, aztán véget ért az összecsapás.

Rhage a masszív asztal lábai és a feldöntött székek között unottan felmérte a kárt. Mindkét férfi mozdulatlanul feküdt a földön, ezért felállt, kinyújtózott, és megmozgatta a rossz karját. Jabon továbbra sem mozdult, úgy terült el a földön, mintha megtalálta volna az új életcélját, szőnyegként. A vendégek többsége is hasonlóképpen viselkedett.

Kinyílt a kocsma ajtaja, majd becsukódott, megjelent valaki. Rhage nem nagyon törődött vele. Ebben az emberi létesítményben csak a saját fajukat fenyegető bajok történtek. Az ellenség nem gyakran látogatta az emberi züllöttség eme színterét, mivel az alantasok, ha csak tehették, kerülték az embereket. Ugyanez a vámpírokra is igaz volt, habár a faj tagjai könnyebben beleolvadtak a farkatlan patkányok közé. És mindig voltak olyanok, akik keresték a kalandot.

Valójában a kalandon kívül nem sok egyéb szórakozásuk volt.

A golyótól menekülő, földön heverő emberi szőnyeg lassan kezdett felszakadozni, ahogy az emberek tétován felemelték a fejüket és a felsőtestüket.

Az egyre fokozódó türelmetlenség benne – amely legalább olyan szerves része volt Rhage-nek, mint szőke haja vagy kék szeme – a tetőfokára hágott, végighullámzott az izmain és a csontjain. Mivel folyton mozgásban volt, most is megfordult, hogy távozzon. Itt akarta hagyni nemcsak az embereket és az ostoba dolgaikat, hanem Jabon folyamatos nyaggatását is…

Az ütés bal oldalról érkezett. Egy test csapódott neki, hatalmas és súlyos, a földre döntötte. Abban a röpke pillanatban, amíg a levegőben volt, Rhage két dolgot is megfigyelt: az egyik az volt, hogy amikor a feje elindult lefelé, látta, hogy egy golyó süvít keresztül pontosan azon a helyen, ahonnan a másik test erővel elmozdította őt, így az acéllövedék a kocsma csúnya tölgyfa falába fúródott, kör alakú koporsót alakítva ki tökéletes fémtestének.

A másik dolog pedig, amire rádöbbent, hogy ismeri a támadóját.

De nem lepte meg a megmentője kiléte.

A földre érkezés durva volt, mert nemcsak a saját, hanem egy hozzá hasonlóan nagy termetű személy súlyát is el kellett viselnie, de nem törődött a sérüléssel. Ismét kinézett a felborított asztalok és székek lábai között, és látta, hogy újrakezdődött az összecsapás. A korábbi konfliktus kezdeményezője rövid időre magához tért, és ismét felemelte a fegyverét, hogy gondoskodjon részeg társa mielőbbi haláláról.

A tőle érkező fenyegetésre azonban a többi vendég azonnal reagált. Többen is ráugrottak és lefegyverezték.

Rhage végül képes volt lélegezni, mert legördült róla a sziklatömb. Majd a kezét nyújtotta neki, hogy felsegítse.

Rhage felnevetett, és elfogadta a segítséget.

– Ez jó móka volt!

Darius, Marklon fia nyilvánvalóan nem osztotta a véleményét. A testvér kék szeme palaszürke volt a rosszallástól.

– Nem egyformán értelmezzük ennek a szónak a jelentését…

– Neked is el kell jönnöd!

Rhage és a testvér egyszerre néztek Jabonra, aki úgy bukkant fel az asztal mögül, mint egy pocok a lyukból.

A fárasztó arisztokrata tapsikolni kezdett.

– Igen, igen, neked is el kell jönnöd! Holnap este az otthonomba. Ugye tudod, hol van?

– Attól tartok, dolgozni fogunk – jelentette ki Darius.

– Bizony – felelte Rhage, habár még nem volt semmi konkrét terve.

– Lesznek ott nemesi származású hölgyek is.

– Úgy érted, nemesi származású bonyodalmak. – Rhage megrázta a fejét. – Olyan sok szempontból nem érdekel, hogy megszámolni sem tudom.

Darius Rhage hóna alá nyúlt, és a kocsma kijárata felé vezette. Amikor Jabon utánuk akart szaladni, hogy csatlakozzon hozzájuk, elegendő volt a válluk fölött hátravetett, egyetlen szigorú pillantás, és a férfi máris lemondott a késztetésről, hogy hármasban távozzanak.

Odakint a hold ezüstös fénnyel világította meg a várost, a tégla és fa üzlethelyiségek körvonalai jámboran ragyogtak, mintha megváltozott volna a rendeltetésük, és már nem a pénzszerzés lenne a fő céljuk. A nyár még csak most kezdődött, június volt, a fák levelei teljesen kifejlődtek, de még halványzöldek voltak, mint a jáde, nem pedig sötétsmaragd, mint augusztusban.

– Hát te mit keresel egy ilyen helyen? – kérdezte Darius, miközben a macskaköves úton sétáltak.

– Ezt én is kérdezhetném tőled.

Rhage válaszában nem volt semmi bírálat. Egyrészt nem érdekelték mások dolgai, másrészt elmondásból és személyes tapasztalatból is tudta, milyen tisztességes Darius. Az erény eme mintaképe előbb vágta volna le a tőrt fogó kezét, mint hogy ilyen züllöttségben részt vegyen.

– Munkásokat keresek – közölte a testvér.

– Milyen célból?

– Az a tervem, hogy építek egy nagyon biztonságos házat.

Rhage a homlokát ráncolta.

– A jelenlegi hajlékod nem megfelelő?

– Ez más célt fog szolgálni.

– És emberekkel akarsz építtetni egy ilyen helyet? Miután befejezték, meg kell szabadulnod a munkásoktól. Egyesével a halálba kell küldened őket.

– A mi fajtánkból keresek munkásokat.

– Akkor nem jártál szerencsével abban a kocsmában.

– Nem tudtam, hova máshova mehetnék. A fajunk túlságosan szétszóródott. Nehéz megtalálni bárkit is az emberek posványában.

– Néha jobb láthatatlannak maradni.

Amikor megszólaltak a harangok a virágillatú éjszakában, Rhage felnézett az óratoronyra Caldwell főterén. Megállt és elmosolyodott, mert eszébe jutott, hogy három sarokra innen egy csinos, bájos arcú nő lakik.

– Bocsáss meg, testvérem, el kell mennem valahová.

Darius is megállt.

– Feltételezem, nem vadászni készülsz.

– Arra lesz még idő holnap. – Rhage megvonta a vállát. – Ez a háború sosem fog véget érni.

– Ezzel a hozzáállással biztosan.

Darius elfordult, Rhage azonban megfogta a férfi könyökét.

– Csak hogy tudd, ma este elintéztem két alantast. Vagy azt hitted, hogy ez a tintafolt itt igazi tinta?

Felemelte borjúbőr kabátjának ujját, hogy Darius is szemrevételezze, ő azonban nem pillantott rá.

– Ügyes vagy, testvérem! – válaszolta érzelemmentes hangon. – Nagyon büszke vagyok rád.

Kihúzta a karját Rhage kezéből, és elsétált, le a folyópartra. Rhage ott maradt egyedül, és arra a helyre nézett, ahol a testvére korábban állt. Azután elindult az ellenkező irányba.

Beletelt egy kis időbe és jó pár méterbe, mire kellően megnyugodott, és képes volt láthatatlanná válni, hogy felkeresse azt a nőt, aki sosem utasította vissza a testi közeledését. Meggyőzte magát, hogy a testvére álszentsége miatt érzett harag az, ami annyira zavarja és lelassítja.

Majdnem el is hitte ezt a hazugságot.

3. fejezet

Másnap, miután a nap lenyugodott, és eléggé besötétedett, Nyx kinyitotta a farmház bejárati ajtaját. Ezután a nyikorgó, szúnyoghálós ajtó következett. Amikor kilépett a verandára, a szúnyoghálós ajtó becsapódott, majd kissé visszapattant.

Egész életében hallotta ezt a hangot, és ahogy most felhangzott, felidézett minden itt töltött időszakot. A gyerekkorát. Az átváltozás előtti éveket. A fiatal felnőtt korát. És azt, amiben most volt… bármi volt is az.

Janelle ötven évvel azelőtt ment el…

A szúnyoghálós ajtó ismét kinyílt, majd becsukódott. Nyx tudta, ki jött ki utána. Remélte, hogy egy kicsit egyedül lehet, mert nagyon hosszúnak érezte a nappali órákat. Nagyapja néma jelenléte azonban a második legjobb dolog volt a csend után. Különben sem fog sokáig itt maradni.

– A pajtába mész? – kérdezte anélkül, hogy ránézett volna. – Kicsit korán kezded ma este.

A nagyapja csupán mordult egyet, miközben leült a saját maga készítette, vesszőből font fotelbe.

Nyx ezúttal hátrapillantott a válla fölött.

– Ezek szerint nem dolgozol?

A nagyapja elővette pipáját a munkásinge bő zsebéből. A dohányzacskó már a kezében volt. A pipa megtömése olyan rituálé volt, amit Nyx túl bensőségesnek érzett, ezért leült a felső lépcsőfokra, és kinézett a mezőre a pajta felé. Hallotta a régimódi öngyújtó sercegését, amikor meggyulladt, majd megérezte az ismerős, édes füstszagot.

– Mikor indulsz? – kérdezte a férfi.

Nyx hátrafordult. A szúnyoghálós ajtó csapódásával és a pipadohány aromájával ellentétben a nagyapja hangja egyáltalán nem volt ismerős. Annyira meglepte ez a hangsúly, hogy a szótagok először nem is álltak össze szavakká a fejében.

Amikor végül mégis megtörtént, megrázta a fejét.

De nem ez volt a válasza.

A nagyapja felállt, és elindult előre, kifújt egy adag füstöt, ami felszállt a feje fölé, és mögötte lebegett. Nyx azt gondolta, hogy a férfi mondani fog neki valamit, ő azonban meg sem állt, úgy sétált el mellette. Lement a lépcsőn, és rálépett a friss, zöld fűre.

– Gyere velem! – mondta neki.

Nyx felugrott és utánaszaladt, hogy utolérje. Nem is emlékezett, mikor kért a nagyapja utoljára valamit tőle, pláne azt, hogy a társaságában legyen. Csendben sétáltak a pajtához. Az oldalsó ajtón mentek be, a hatalmas, szárnyas kapu zárva maradt. Amikor beléptek a hűvös, sötét helyiségbe, Nyx faforgács illatát érezte, és azt, hogy hevesen ver a szíve. Ez a nagyapja szent helye volt. Senki sem jött be ide.

Fény villant fel körülöttük, Nyx pedig igyekezett nem szájtátva bámulni. Fényfüzérek kígyóztak a tetőgerendákra csavarva, mint a csillagok, másfajta, régimódi lámpák pedig sárgán világítottak. Nagy levegőt vett, és önkéntelenül is elindult a pajta közepén álló két fűrészbak felé.

Egy valóságos műalkotás készült rajtuk.

Az Adirondack evezős csónakok a dicső múlt mementói voltak, először az ezernyolcszázas évek közepén építettek ilyet, hogy kiszolgálják a gazdagok sportolási igényeit, akik elutaztak ide északra, hogy élvezzék New York állam tavait és hegyeit.

Két személynek, valamint a holmijuknak volt benne hely. Középen a hajóperem alacsonyabb és szélesebb volt, mint a kenuké, és a középső helyen ülő személy evezett benne két hosszú evezőlapáttal, miközben a két keze néha keresztezte egymást.

Sok minden megváltozott az elmúlt százhetven év alatt, de még mindig akadtak olyanok, akik nagyra értékelték a kézzel készített tárgyak régies, gyönyörű vonalait, ezért a nagyapja ilyen csónakokat készített, és kiszolgálta a hűséges vásárlók szűk körét.

Nyx végighúzta ujját a cédrusbordákra helyezett vízszintes cédrusdeszkákon.

– Ez már majdnem kész van. – Megérintette az apró rézszögek fejét. – Gyönyörű.

Négy másik hajó állt még a fűrészbakokon a pajtában: kettőre nemrég kente rá az első réteg lakkot, átlátszott alatta a mézszínű fa és az erezete. Egy másik csupán váz volt még. A negyediket javította.

Nyx megfordult. A nagyapja a szerszámok sora előtt állt, a hosszú munkapad mögött a falon különböző vésők, kalapácsok, kézi csiszolók és fogók sorakoztak. Minden a helyén volt. Az eszközök között nem volt elektromos szerszám. A nagyapja régimódi módszerrel készítette a csónakokat… azóta így csinálta, amióta először elkezdte, a viktoriánus korban. A folyamat még mindig ugyanaz volt.

Ahogyan az elv is.

– Mikor indulsz? – kérdezte az idős férfi ismét.

Nyx ránézett, és rájött, hogy nagyon sokszor sütötte le a szemét, amikor a közelében volt. Részben a nagyapja rendkívüli zárkózottsága miatt, és mert úgy gondolta, biztosan nem szereti, ha nézik. Leginkább azonban azért, mert tartott tőle, hogy képes olvasni a gondolataiban, és szerette volna megőrizni magának őket.

Talán belelát a fejébe, talán nem.

Ezt már sosem fogja megtudni.

Istenem, hogy megöregedett! A haja csupa fehér, az arca beesettebb, mint amilyenre emlékezett, a válla és a gerince viszont még egyenesen áll. De még sok idejük lesz együtt, ugye? A vámpíroknál csak akkor kell aggódni, ha megjelennek az öregedés első fizikai jelei, mert a leépülés onnan már villámgyorsan bekövetkezik.

– Nagyapa… – kezdte kitérően.

– Ne hazudj nekem, gyermekem! Másokat is figyelembe kell venned.

Természetesen nem magára célzott. Posie volt a fő probléma, ő jelentette az akadályt, mint mindig.

– Éjfélkor – felelte Nyx. – Éjfélkor akarok indulni.

– Hallottam, hogy beszéltél a fiúval. Elmondta, hol van a tábor?

– Nehéz pontosan tudni, hogy mit mondott, de azt hiszem, tudom, hova kell mennem.

– Már nem beszél.

– Nem éri meg a hajnalt. – Nyx megdörzsölte a szemét. – Posie ki fog borulni. Le kellene szoknia arról, hogy mindenkit meg akar menteni. Nem minden kiskutya, amit megtarthat.

– A húgod szabadon adja át másoknak a szívét. Ő már csak ilyen.

– De ezt be kellene fejeznie. – Nyx járkálni kezdett a csónakok körül, hogy ne kezdjen káromkodni. A csizmája hangosan kopogott a szépen felsöpört, csupasz földön. – Nekem viszont muszáj legalább megpróbálnom.

– Janelle is olyan, amilyen. Azzal vádolod a húgodat, hogy mindent meg akar menteni. Mi lenne, ha ma este te is megfogadnád a saját tanácsodat?

– Hogy mondhatsz ilyet? – Nyx ránézett a nagyapjára a pajta másik végében. – Janelle börtönben van…

– Megérdemelte, hogy odakerüljön.

– Ez nem igaz… – Nyx próbált megnyugodni. – Nem ő ölte meg azt a férfit.

A nagyapja szívott egyet a pipájából, aztán kifújta a füstöt a mozdulatlan levegőbe. Egy ideig körülöttük lebegett, majd eloszlott. Az arca olyan nyugodt és higgadt volt, hogy Nyxnek muszáj volt elfordítania róla a tekintetét, annyira éles ellentétben állt az ő haragjával.

– Nem leszek távol sokáig – jelentette ki.

– Sokkal valószínűbb, hogy nem fogsz visszatérni – ellenkezett a férfi. – Nem lenne szabad beleártanod magad ebbe, Nyxanlis. Túl veszélyes.

*

Tizenegy óra ötvenhárom perckor Nyx az utolsó dolgot is betette a hátizsákjába. Volt benne két üveg víz, hat fehérjeszelet, egy zseblámpa, egy pulóver, egy tiszta zokni és a fogkeféje. Az utolsót a legvégén dobta bele, de ostobaság volt. Mintha a szájhigiénia vagy a rossz lehelet lenne a legfontosabb.

Hátára vette a zsákot, hogy megnézze, milyen nehéz, azután lekapta fejéről baseballsapkáját. Ránézett az ágyon fekvő vékony párnájára. Hát persze hogy lehajtja még rá a fejét. Vissza fog jönni…

– Sokkal jobban van a fiú.

Nyx lehunyta a szemét, csak aztán fordult a húga felé. És nagyon vigyázott rá, hogy ne látszódjon az arcán, mennyire kételkedik Posie állításában.

A lány a szoba ajtajában ácsorgott, a szeme csillogott, a haja nedves volt, és lelapult, mint egy deszka, viszont illatos volt, mert most mosta meg. Citromsárga ruhát viselt, rajta kék és rózsaszín virágokkal, csipkés szegélye meztelen lábfejét súrolta.

– Gyere, nézd meg… – Posie a homlokát ráncolta, amikor észrevette Nyx csizmáját, hátizsákját és sapkáját. – Hová mész?

– Sehová. Csak túrázom egyet.

– Ja, jól van! – Lelkesen integetett neki. – Gyere, nézd meg te is, hogy mennyire jól érzi magát!

Nyx követte testvérét a szomszédos vendégszobába. A kis test mozdulatlanul feküdt a halvány fényben, a súlyos takaró alatt.

Posie felemelte a szoknyáját, és mezítláb átszaladt a futószőnyegen.

– Itt vagyok, Peter! Itt vagyok melletted.

Letérdelt, majd két tenyerébe fogta a fiú egyik kezét. A hüvelykujjával szürke tenyerét és az ujjait simogatta, amelyek válaszul nem mozdultak meg. A párna mellé hajtotta a fejét. Túl sok takaró borította ahhoz, hogy bármit is lehessen látni, de Nyx tudta, hogy akármit is motyog olyan elkeseredetten a húga, nem fog választ kapni rá.

– Posie…

A lány várakozón nézett fel.

– Látod? Sokkal jobban van!

Nyx nagy levegőt vett.

– Mikor szólalt meg utoljára?

Posie lenézett a takaróra.

– Most alszik. Szüksége van a pihenésre, hogy meggyógyuljon.

Mielőtt olyasmit mondhatott volna, amit később megbán, Nyx bólintott, hátára vette a hátizsákot, és bement a konyhába, hogy a hátsó ajtón távozzon. Rápillantott az egymásra halmozott, elmosott edényekre a szárítóban. Az ablakra, amelyen most el volt húzva a súlyos függöny. A mezei virágok rendezetlen csokrára, amit Posie szedett, mielőtt elindultak arra a tragikus bevásárlásra.

– Nyx! – Posie utánajött, és úgy vonta össze a szemöldökét, mintha aggódna. – Szerinted jobban van?

Nyx elképzelte, ahogy a húga puha keze egy ásót fog, látta a frissen ásott sír földjét meztelen lábán, a lecsorgó könnyeket puha arcán.

– Nem, Posie. Szerintem nincs.

– De tegnap este evett. – Előrébb tipegett, kétségbeesett, merev kezével a szoknyáját markolta. – És ma délután ivott is valamit.

Nyx kinézett a mosogató fölötti ablakon. A pajta távolinak tűnt, mintha kilométerekre lett volna tőlük. A nagyapjuk egész éjszaka ott lesz.

– Meg fog gyógyulni, ugye? – Posie hangja reszelőssé vált. – Úgy értem, nem öltem meg őt, ugye?

Nyx káromkodott egyet, majd levette a hátizsákot a hátáról, és a kezében tartotta.

– Nem mész túrázni?

Nyx leejtette a táskát a földre, aztán lehajolt, és széthúzta a cipzárját. Kivette az egyik üveg vizet, majd ivott belőle egy nagy kortyot.

– Posie, figyelj rám! Történnek balesetek. Nem szándékosan…

A nagyapjuk a hátsó ajtón keresztül lépett a konyhába, váratlanul és csendesen, mint egy szellem. Nem nézett egyikőjükre sem, csak bólintott, és elment mellettük, le az alagsorba. Furcsa volt, hogy nyitva hagyta maga után az ajtót. A léptei egyre halkabban kopogtak, ahogy elindult lefelé az általa készített lépcsőn. Talán szüksége van valamire odalentről? Minden szerszáma, faanyaga és a csónakkészítéshez szükséges eszköze kint van a pajtában, de vannak még tervrajzai kenukra és horgászcsónakokra is. Meg egyéb vázlatok.

Szinte bármit képes elkészíteni fából.

Amikor nem hallatszott semmiféle hang odalentről, és nem is tért vissza, Nyx Posie-ra pillantott. Aztán a nyitott ajtóra.

– Mit csinál odalent? – dörmögte, miközben letette a vizesüveget az asztalra.

Odament a pincébe vezető lépcsőhöz, és hallgatózott. Aztán a legfelső lépcsőfokra tette a lábát a nyitott ajtóban.

A nagyapja halkan felszólt lentről:

– Mondd meg a húgodnak, hogy várjon odafent!

Nyx az ajtógombra tette a kezét.

– Posie, menj, és maradj Peter mellett! Nemsokára jövünk.

– Jól van. Ugye elköszönsz, mielőtt elmész?

– Persze.

Nyx megvárta, míg sárga ruhás húga kimegy a konyhából. Azután elindult le a pincébe, és becsukta maga után az ajtót. A lépcső alján a homlokát ráncolta, úgy nézett körül. Látta a mosógépet meg a szárítógépet. A föld alatti szobák és a menekülőalagút lezárt bejáratát.

A festékesdobozokat és fémeszközöket rendezett sorokban a polcokon.

– Hol vagy?

– Itt!

Követte a hangot, megkerülte a lépcső alját, és egy szűk folyosó bejáratánál találta a nagyapját. Még sosem látta ezt az alagutat a betonfalban. Miközben közeledett hozzá, a nagyapja lehajolt, és csoszogva eltűnt előle. Nyx is lehúzta a fejét, belépett a szűk, koromsötét járatba. Néhány méter megtétele után hallatszott, ahogy egy súlyos lakat kinyílik, majd fény gyúlt, egyetlen forrásból érkezett.

– Mi ez a…

Nyx hangja elcsuklott, amikor belépett egy egy négyzetméteres, két és fél méter magas, fémfalú helyiségbe. A mennyezetig érő polcokon fegyverek, lőszerek és harci eszközök arzenálja sorakozott.

Nyx alig tért magához a döbbenettől, miközben nagyapja odalépett a polcokhoz, fogott egy üres sporttáskát, majd letette egy kis asztalra, és elkezdett belepakolni mindenféle fegyvert és lőszert a kínálatból. Egy hosszú láncot. Egy kést. Egy karót, ami úgy nézett ki, mintha egy vámpíros filmből kölcsönözték volna.

– Te meg mit csinálsz?

– Téged sem tudlak megváltoztatni – közölte a férfi csendes beletörődéssel –, ezért inkább felkészülten indítalak útnak. Tudom, hogy kiképezted magad, és jól lősz. Tudom, hogy megtanultál harcolni. Vidd ezt magaddal, és menj! Én majd gondoskodom Posie-ról. – Azzal összehúzta a táskát, unokája felé fordult, és átnyújtotta neki a fegyverarzenált.

– Hogy éltem itt egész életemben úgy, hogy nem tudtam erről? – Amikor a nagyapja nem válaszolt, Nyx megrázta a fejét. – Nem is tudom, ki vagy.

– Eleget tudsz abból, ahogy éveken keresztül vigyáztam rád és a testvéreidre.

– Milyen veszély ellen védtél meg?

– A világnak ez a része… vagy bármelyik másik… nem biztonságos. Mindketten tudjuk ezt. Ilyen tekintetben hasonlóak vagyunk egymáshoz, habár az évek során próbáltam nem foglalkozni ezzel a hasonlósággal. Szerettem volna, ha olyan életet élsz, mint Posie.

– Akkor sohasem lennék önmagam.

– Mégis Janelle után mész, mert a szíved nem hagy nyugodni. – A nagyapja megrázta a sporttáskát. – Szükséged lesz arra, ami ebben van, ha vissza akarsz térni. Én majd vigyázok a húgodra.

Nyx hirtelen előrelépett, és megpillantott egy tőrt, amelynek vészjóslóan… fekete pengéje volt.

– Ez az, aminek látszik? – Hátrapillantott a válla fölött. – Honnan szerezted?

A nagyapja csak nézett rá, a fegyverekkel teli táska még mindig a levegőben lógott kettejük között. Egy ideig egyikük sem szólalt meg, azután Nyx még egyet lépett előre, és elvette a táskát.

– Negyvennyolc órád van – közölte a férfi.

– És aztán mi lesz? Utánam jössz? – Amikor nem kapott választ, legszívesebben káromkodott volna. Kivéve, hogy… – Várjunk csak egy percet! Te tudod, hol van a börtön bejárata, igaz? – A nagyapja ismét nem válaszolt, ezért Nyx megemelte a hangját: – Tudod, hol van Janelle! Ugye?

– Negyvennyolc órád van.

– Hogy hagyhattad szenvedni? Ötven éven keresztül? – Ránézett a fegyverekre. – A fenébe, te tudtad, hol van Janelle, mégsem tettél semmit, hogy kiszabadítsd, pedig ártatlan…

– Higgy, amit akarsz!

– Amit akarok? Nem ő ölte meg azt a férfit!

– De igen. És én adtam fel őt.

Nyx lélegzete elakadt. Előrehajolt, és úgy biccentette oldalra a fejét, mintha nem jól hallotta volna.

– Mit mondtál?

– Én adtam fel a testvéredet gyilkosság miatt.

Nyx a fejét rázta, de elszédült tőle.

– Miért tetted ezt?