Eredeti kiadás: P.S. I Like You

Copyright © 2016 by Kasie West

Published by Point, an imprint of Scholastic Inc.

Minden jog fenntartva.

Minden jog fenntartva. A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül. Kivételt képeznek ez alól a könyvkritikáknál és recenzióknál felhasznált rövid idézetek.

Magyar kiadás: Manó Könyvek Kiadó Kft., 2023

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Hartinger Emese © 2023

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-438-8

1. fejezet

Villámcsapás. Cápatámadás. Lottóötös.

Nem! Áthúztam az összes szót. Túl közhelyesek voltak.

Az ajkamhoz érintettem a tollat.

Ritka. Mi ritka? A haj, gondoltam, és kuncogni kezdtem. Az nagyon jól hangzana egy dalban.

Húztam még néhány vonalat a tollal, és a szavakat felismerhetetlenné feketítettem, mielőtt egyetlen új szót is leírtam volna. Szeretni. Na ez tényleg ritka az én világomban. Legalábbis a romantikus változata.

Lauren, a mellettem ülő lány megköszörülte a torkát. Ekkor vettem csak észre, hogy milyen csend honol az osztályteremben, és hogy a saját világomba csusszanva ismét kizártam a valóságot magam körül. Az elmúlt évek során megtanultam, hogyan tartsam magam radar alatt, és mostanra már tudtam azt is, hogyan kezeljem az időnként előforduló, nem kívánt figyelmet. A kémiakönyvemet a dalszövegekkel és vázlatokkal teli füzetem fölé csúsztattam, és lassan felemeltem a fejem.

Mr. Ortega tekintete rám szegeződött.

– Üdvözöllek újra az órán, Lily! – Mindenki nevetett. – Biztos vagyok benne, hogy csak a választ körmölted – tette hozzá.

– Persze!

Az egész lényege az volt, hogy olyan zavartalanul viselkedjek, mintha nem lennének érzéseim.

Ahogy reméltem, Mr. Ortega elengedte a dolgot, és áttért a következő heti laborkísérlet magyarázatára, és hogy mit kell elolvasnunk, hogy felkészüljünk rá. Mivel ilyen könnyen megúsztam, azt hittem, észrevétlenül ki tudok majd surranni az óra végén, de a csengetéskor utánam szólt.

– Ms. Abbott! Kaphatnék egy percet az idődből? – Valami jó kifogáson agyaltam, hogy az osztály többi tagjával együtt távozhassak. – Ennyivel igazán tartozol, tekintve, hogy az elmúlt ötvenöt percet határozottan nem velem töltötted.

Amikor az utolsó diák is kivonult az osztályból, közelebb léptem a tanárhoz.

– Sajnálom, Mr. Ortega – kezdtem magyarázkodni. – A kémia és én nem jövünk ki egymással.

Sóhajtott.

– Ez egy kétirányú utca, és te nem igazán veszed ki a részed belőle.

– Tudom. Próbálkozni fogok.

– Igen, fogsz is. Ha még egyszer meglátom, hogy előveszed a füzetedet az órán, elkobzom.

Visszafojtottam egy nyögést. Hogyan is bírnám ki mindennap az ötvenöt percnyi kínzást figyelemelterelés nélkül?

– De hát muszáj jegyzetelnem! Kémiás dolgokat.

Arra sem emlékeztem, hogy valaha jegyzeteltem volna kémián, nemhogy többször is.

– A tankönyvön kívül egyetlen papírlapot kaphatsz, amit minden óra végén megmutatsz nekem.

A mellkasomhoz szorítottam az imádott zöld-lila füzetemet, benne dalok és szövegkezdemények százaival, félkész versekkel, firkákkal és vázlatokkal. Ez volt az én mentőövem.

– Ez kegyetlen és meglehetősen szokatlan büntetés.

Felnevetett.

– Nekem az a dolgom, hogy segítsek átmenni a tárgyamon. Nem hagytál más választást.

Egy egész listát tudtam volna javasolni más választási lehetőségekről.

– Azt hiszem, megegyeztünk.

Én nem a „megegyezés” szót használtam volna. Ez ugyanis azt jelentette, hogy mindkettőnknek van beleszólása a dolgokba. Jobban illett ide a törvény, utasítás… rendelet.

– Akartál még valamit mondani? – kérdezte Mr. Ortega.

– Mi? Hát… Nem, minden rendben. Holnap találkozunk.

– Füzet nélkül – szólt utánam.

Megvártam, amíg becsukódik mögöttem az ajtó, és újra elővettem a jegyzetfüzetet, majd az egyik oldal sarkára felfirkantottam a „rendelet” szót. Jó szó volt. Nem használták eleget. Írás közben a vállam nekicsapódott valakinek, amitől majdnem elrepültem.

– Vigyázz már, Mágnes! – mondta valami végzős srác, akit fel sem ismertem.

Hiába telt el két év, a suliban még mindig nem tudták elengedni ezt a gúnynevet. Nem reagáltam, csak elképzeltem, ahogy a kezemben lévő tollat dárdaként a hátába vágom, miközben elsétált mellettem.

– Úgy nézel ki, mint aki kész megölni valakit – lépett mellém a legjobb barátnőm, Isabel.

– Miért emlékeznek még mindig az emberek arra a hülye kántálásra, amit Cade talált ki? – morogtam, és kisöpörtem hullámos, sötét hajamat a szememből. – Még rímelni is alig rímelt.

– Egy rigmusnak nem muszáj rímelnie.

– Tudom. Nem is az írói képességeit vitattam. Csak megjegyeztem, hogy a többieknek nem kellene már emlékezniük erre. Mégis emlékeznek. Több mint két év után is, amikor semmi fülbemászó nincs benne.

– Sajnálom – mondta Isabel, és az enyémbe fonta a karját.

Megráztam a fejem.

– Nem kell bocsánatot kérned miatta. Ő már nem a pasid. Különben is, nem akarom, hogy sajnálj engem.

– Nos, szerintem meg kell. Mert ez hülyeség és gyerekes dolog. Szerintem az emberek már csak megszokásból használják, ahelyett hogy tényleg átgondolnák, mit is mondanak.

Nem voltam biztos benne, hogy egyetértek ezzel, de úgy döntöttem, ejtem a témát.

– Mr. Ortega kitiltotta a füzetemet az óráról.

Isabel felnevetett.

– O-ó! Hogyan fogsz az egyik végtagod nélkül élni ezek után?

– Fogalmam sincs, ráadásul pont a kémiaórán. Hogy lehet elvárni bárkitől is, hogy odafigyeljen rá?

– Én szeretem a kémiát.

– Hadd fogalmazzam újra: hogy lehet elvárni egy normális embertől, hogy odafigyeljen?

– Te normálisnak nevezed magad?

Lehajtottam a fejem, ezzel elismerve a győzelmét.

Mindketten megálltunk, amikor elértük a közvetlenül a B épületet követő elágazást.

Az úttestet szegélyező rózsaszín sziklák ma különösen porosnak tűntek. Felemeltem a piros tornacipőbe bújtatott lábamat, és lerugdostam néhány kavicsot a járdáról.

A környezet a víztakarékossághoz jól passzolt, de ilyen közelről nézve az arizonai táj kevéssé volt inspiráló. Távolról kellett megfigyelnem ahhoz, hogy a jegyzetfüzethez méltó vonalakat találjak benne. Felnéztem, de a bézs színű épületkomplexum és a diáktömeg nem sokkal volt jobb, mint a sziklák.

– Szóval, jöhet kamumexikói kaja ma ebédre? – kérdeztem Isabelt, miközben Lauren, Sasha és a baráti társaságuk vonult el mellettünk.

Isabel aggódó arckifejezéssel az ajkába harapott.

– Gabriel ma a sulin kívül akar találkozni velem a két hónapos évfordulónk alkalmából. Nem gond? Mondhatok neki nemet is.

– Persze, a két hónapos évfordulótok! Az ma van? Otthon hagytam az ajándékodat.

Isabel megforgatta a szemét.

– Mit kapok tőled? A saját könyvedet arról, hogy miért nem szabad megbízni a pasikban?

A mellkasomra tettem a kezem, és zihálni kezdtem.

– Ez olyasminek hangzik, amit én sosem tennék! Egyébként az lenne a címe, hogy Honnan tudod, hogy a pasid egy önző disznó. De mindegy.

Elnevette magát.

– Valójában soha nem adnék neked egy ilyen könyvet Gabriel miatt – böktem meg Isabelt. – Tényleg bírom őt. Ugye tudod?

Gabriel kedves volt, és jól bánt Isabellel. Az előző barátja – Cade Jennings, a már említett mágneses beszólás megalkotója – volt az, aki képzeletbeli könyveket ihlethetett volna.

Észrevettem, hogy Isabel még mindig aggódva bámul.

– Persze hogy elmehetsz Gabriellel ebédelni – nyugtattam meg. – Ne aggódj miattam. Érezd jól magad!

– Velünk jöhetsz, ha…

Kísértésbe estem, hogy befejeztessem vele a mondatot, és hogy csak mókából elfogadjam a meghívását, de inkább megszabadítottam a szenvedésétől.

– Nem. Nem akarok elmenni az évfordulós ebédetekre. Egy könyvet kell írnom… aminek a címe: A két hónapos évforduló csak az örökkévalóság kezdete. Első fejezet: Hatvan nap elteltével tudni fogod, hogy ő az igazi, ha a gimnázium unalmából elvisz a Taco Bellbe.

– Nem is a Taco Bellbe megyünk.

– O-ó! Még csak egy fejezet van kész, és máris rosszul áll a szénád.

Isabel sötét szeme felvillant.

– Viccelődj csak, de szerintem ez romantikus.

Megragadtam a kezét, és megszorítottam.

– Tudom. Imádni való.

– Jól megleszel itt? – mutatott az udvar felé. – Talán lóghatnál Laurennel és Sashával.

Vállat vontam. Az ötlet nem izgatott fel. Kémián Lauren mellett ültem, és alig beszéltünk. Mondjuk, akkor igen, amikor egyszer megkérdezte, hogy mi a házi feladat, vagy amikor megkért, hogy vegyem már le a hátizsákomat a mappájáról. Sasha meg még ennyit sem beszélt velem.

Lenéztem a ruhámra. Ma egy túlméretezett, gombos inget viseltem, amit egy turkálóban találtam. Levágtam az ujjait, hogy inkább kimonóra hasonlítson, és egy barna vintage övet kötöttem a derekamra. A lábamon kopott piros, magas szárú tornacipő díszelgett. A megjelenésem furcsa volt, nem trendi, túlságosan is kilógtam volna egy olyan csoportból, mint Laurenéké, ahol mindenki tökéletesen festett a szűk farmerében és pólójában.

Felemeltem a füzetemet, és bólintottam Isabelnek.

– Semmi baj. Legalább lesz esélyem, hogy egy új dalon dolgozzak. Tudod, hogy otthon képtelenség egyedül lenni.

Isabel bólintott. Aztán a szemem sarkából megláttam őt. És megdermedtem.

Lucas Dunham. Egy csapat végzős srác között ült egy padon felcipzározott kapucnis pulóverben, fülhallgatóval a fülében, és a semmibe bámult. Mintha jelen lett volna, de mégsem igazán. Ez az érzés nekem is ismerős volt.

Isabel követte a tekintetemet, és felsóhajtott.

– Beszélned kellene vele, tudod?

Felnevettem, és éreztem, ahogy melegszik az arcom.

– Emlékszel, mi történt, amikor legutóbb megpróbáltam.

– Ideges lettél, az történt.

– Nem tudtam semmit sem mondani. Egyáltalán semmit. Ő és a menő haja és a hipszter ruhái megijesztettek – fejeztem be szinte suttogva.

Isabel lehajtotta a fejét, miközben úgy nézett a srácra, mintha nem értene egyet a külsejéről alkotott értékelésemmel.

– Csak gyakorolnod kell. Kezdjük valakivel, aki után nem epekedtél az elmúlt két évben.

– Nem epekedtem Lucas után…

Elakadt a szavam, amikor Isabel rám szegezte mindentudó tekintetét. Igaza volt. Sóvárogtam. Lucas volt talán a legmenőbb srác, akit ismertem… vagyis, igazából nem ismertem, de ettől, ha lehet, még menőbb volt. Egy évvel idősebb volt nálunk. Sötét haját hosszúra növesztette, és zenekari pólókat vagy régimódi galléros pólókat hordott, az ellentét miatt nem tudtam őt egyetlen kategóriába sem besorolni.

– Dupla randizz velem és Gabriellel jövő pénteken! – javasolta Isabel hirtelen. – Keresek neked egy srácot.

– Passzolom.

– Ugyan már! Régen voltál randizni.

– Azért, mert esetlen és furcsa vagyok, ami egyáltalán nem szórakoztató sem nekem, sem szegény párának, aki hajlandó velem találkozni.

– Ez nem igaz.

Keresztbe fontam a karomat.

– Csak többször kell elmenned valakivel randizni, mint egyszer… vagy kétszer… hogy lássák, milyen szórakoztató vagy – érvelt Isabel, miközben megigazította az iskolatáskájának pántját. – Velem nem viselkedsz kínosan.

– Veled is totál kínos vagyok, de te nem állsz nyomás alatt, hogy végül megcsókolj, ezért elviselsz.

Isabel felnevetett, és megrázta a fejét.

– Nem ezért. Hanem azért, mert bírlak. Csak találnunk kell egy olyan pasit, aki mellett önmagad lehetsz.

A szívemre tettem a kezem.

– És azon a forró őszi napon Isabel nekilátott a lehetetlen küldetésnek, hogy kérőt találjon a legjobb barátnőjének. Ez a küldetés egy életre szólt. Olyan, ami próbára tette mind az elszántságát, mind a hitét. Az őrület határára kergette, és…

– Hagyd abba! – szakított félbe Isabel, a vállát az enyémnek nyomva. – Ez a fajta hozzáállás az, ami lehetetlenné teszi ezt az egészet.

– Pontosan ezt próbáltam elmagyarázni.

– Nem, ezt nem fogadom el. Majd meglátod. Létezik a neked való srác.

Felsóhajtottam, és a tekintetem ismét Lucasra siklott.

– Iz, komolyan, jól vagyok. Nem kell több randiszervezés.

– Rendben, nincs több randiszervezés. De légy nyitott, különben lemaradhatsz valamiről, ami épp a szemed előtt van!

Kitártam a karom.

– Hát lenne valaki, aki még nálam is nyitottabb?

Isabel szkeptikusan nézett rám. Éppen válaszolni akart, amikor a fűcsomók túloldaláról valaki hangosan rákiáltott.

– Hát itt vagy! Boldog évfordulót!

Isabel arca felderült, ahogy Gabriel felé fordult. A fiú kocogva tette meg az őket elválasztó maradék távolságot, és átölelte. Gyönyörűen mutattak együtt a sötét hajukkal, szemükkel és kreol bőrükkel. Furcsa volt Gabrielt az iskolánkban látni. A város másik végében lévő gimnáziumba járt, emiatt mindig az iskola utáni és a hétvégi rendezvények jutottak eszembe róla.

– Szia, Lily! – köszönt, miközben letette Isabelt. – Te is velünk tartasz?

A meghívása őszintének tűnt. Tényleg kedves srác volt.

– Igen, nem baj? Hallottam, hogy te fizetsz, mire rávágtam, hogy akkor benne vagyok.

Isabel felnevetett.

– Nagyszerű – mondta Gabriel.

– Csak viccelt, Gabe – nyugtatta meg Isabel.

– Ó!

– Igen, nem kell jótékonykodnotok velem.

Kezdtem azt hinni, hogy az ellenkezőjét gondolják rólam.

– Nem, persze hogy nem. Csak rosszul érzem magam, amiért nem szóltam korábban – szabadkozott Isabel.

Gabriel bólintott.

– Meglepetés volt.

– Srácok, ha továbbra is engem istápoltok, hamarosan nem marad időtök enni. Menjetek! Érezzétek jól magatokat! És… ööö… gratulálok! Nemrég olvastam egy könyvet arról, hogy a két hónapos évforduló az örökkévalóság kezdete.

– Tényleg? Csúcs! – lelkesedett Gabe.

Isabel csak a szemét forgatta, és megpaskolta a karomat.

– Légy jó!

Magamra maradva ácsorogtam az ösvényen, és figyeltem magam körül a beszélgető és nevetgélő csoportokat. Isabel aggodalma alaptalan volt. Jól megvoltam egyedül. Néha jobban is szerettem egyedül lenni.

2. fejezet

Az iskola lépcsőjén ültem, és a füzetet az ölemben tartva rajzoltam. Hozzáadtam még néhány virágot a szoknyához, majd zöld színű ceruzával besatíroztam a harisnyát. A fülhallgatómat bedugva egy számot hallgattam, amit imádtam, az egyik kedvenc bandámtól, a Blackouttól. Az énekesnő, Lyssa Prim gyakorlatilag a stílus- és zenei példaképem volt; zseniális dalszerző cseresznyepiros ajakkal, vintage ruhákban, és az elmaradhatatlan gitárral, amit mindenhova magával cipelt.

„Bontsd ki hervadó szirmaidat, és engedd be a fényt” – énekelte a fülemben. Az egyik lábammal topogtam az ütemre, mert meg akartam tanulni, hogyan kell ezt a dalt eljátszani gitáron. Remélhetőleg kicsit később lesz lehetőségem gyakorolni.

A furgon elég hangos volt, hogy elnyomja a zenét, és nem kellett felnéznem sem, hogy tudjam, megérkezett anya. Becsuktam a füzetemet, betuszkoltam a hátizsákomba, kivettem a fülhallgatómat, és felálltam.

Ahogy kinyitottam az utasoldali ajtót, egy régi One Direction-dal töltötte be a levegőt, csakhogy az anyósülést anya gyöngyökkel teli doboza foglalta el.

– Be tudsz ugrani hátra? – kérdezte. – Egy nyakláncot kell leszállítanom egy ügyfélnek hazafelé menet.

Megnyomott egy gombot, mire kinyílt az oldalajtó, felfedve a két kisöcsémet, akik épp egy akciófigurán veszekedtek, amitől egy műanyag pohár gurult le a padlóra. Körülnéztem, hogy mennyire kell szégyenkeznem, de a parkoló már csaknem kiürült. Néhányan éppen beszálltak a saját kocsijukba, vagy a barátaiknak kiabáltak. Úgy tűnt, senki sem figyel rám.

– Bocsánat a késésért! – tette hozzá anya.

– Semmi baj – csuktam be az első ajtót, arrébb rúgtam a poharat, és megveregettem az öcsém vállát.

– Kússz arrébb, Másik Izé!

Lesöpörtem néhány csipszmorzsát az ülésről, és leültem.

– Azt hittem, ma Ashley jön értem – mondtam anyának.

A nővérem, Ashley tizenkilenc éves volt, saját autóval és munkahellyel rendelkezett, emellett főiskolára járt. De mivel még mindig otthon lakott (ezzel megfosztva engem a saját szoba lehetőségétől), hozzá kellett járulnia a családi kötelezettségekhez. Például, hogy elhozzon az iskolából.

– Ma késő estig dolgozik az egyetemi boltban – emlékeztetett anya. – Hé! Csak nem panaszkodsz, amiért a szupermenő anyukád vesz fel téged? – cukkolt, és rám nézett a visszapillantó tükörben.

Nevettem.

– Szerinted a szupermenő anyukák használják a „menő” szót?

– Atom? Zsír? Király?

A felsorolás közepén hirtelen az öcsémhez fordult.

– Wyatt, te már tízéves vagy, add oda Jonah-nak!

Jonah hasba könyökölt, miközben próbálta megszerezni a Vasember-figurát.

– Most már az enyém – jelentettem ki, megfogtam az akciófigurát, és bedobtam a csomagtartóba, ami mindkét tesómból felháborodott kiáltást váltott ki.

Anyám felsóhajtott.

– Nem tudom, hogy ez mennyit segített.

– A belem viszont nagyon hálás érte.

Mindkét öcsém abbahagyta a nyivákolást, és vihogni kezdtek a megjegyzésemen, mint ahogyan számítottam is rá. Megborzoltam a hajukat.

– Milyen volt a suli, Izékék?

Egy fekete BMW vágott be elénk, ezért anyám a fékre taposott, én pedig előrenyúltam, hogy Jonah ne üsse be a fejét az előtte lévő ülésbe. Rá sem kellett néznem a sofőrre, hogy tudjam, ki az. De ettől még láttam, hogy hullámos, szőke haja csillog a napfényben. Cade olyan volt, mint a tipikus szomszéd fiú: magas, széles mosolyú, csillogó kék szemmel, csak éppenséggel az ehhez illő személyiség nélkül.

– Valaki nem tanult meg biztonságosan vezetni – morogta anyám, amikor Cade elhajtott, mi pedig továbbindultunk. Azt kívántam, bárcsak anyám ráfeküdt volna a dudára.

– Sok mindent nem tanult meg.

Beleértve azt a képességet, hogy rímekbe szedje a mondókáját.

– Ismered?

– Cade Jennings. Az emberek csak úgy hívják, hogy „Cade, a kőbunkó”.

Na, ez legalább jól hangzik. Alliterál. Mindeközben Lily… a mágnes? Hogy jutott ez valakinek eszébe?

– Tényleg? – kérdezte anyám. – Ez nem túl kedves.

– Tényleg nem az – motyogtam. Pedig így kellett volna hívni mindenkinek. Szépen csengett.

– Cade…

Anyám összehúzta a szemét, ahogy próbált emlékezni.

– Isabel járt vele régebben. Még gólya korunkban.

Amíg Cade és én annyira össze nem vesztünk, hogy a legjobb barátnőmnek gyakorlatilag választania kellett közöttünk. Isabel váltig állította, hogy nem én tehettem a szakításról, de én tudtam, hogy valószínűleg mégis. Emiatt félig bűntudatot éreztem, de másrészt úgy gondoltam, hogy sok szívfájdalomtól kíméltem meg ezzel.

– Valami rémlik – mondta anya, miközben jobbra kanyarodott. – Járt már nálunk valamikor?

– Nem, dehogy.

Hála az égnek! Cade kétségkívül kigúnyolta volna az állandóan rendetlen házunkat, ami a négy gyerek miatt véget nem érően katasztrófa sújtotta övezetnek nézett ki.

Isabel egyszer elrángatott Cade-ék házába, a tizennegyedik születésnapjára. Amikor bekopogtunk, ő nyitott ajtót, és az arcán jól látszott, mit érez, hogy elkísértem a barátnőmet.

– Jó nagy szülinapi meglepetés – szólt gunyoros hangon a válla fölött, miközben visszaindult a házba, Isabellel pedig követtük.

– Hidd el, én sem akartam jönni – válaszoltam.

Isabel előresietett, hogy utolérje Cade-et, miközben nekem földbe gyökerezett a lábam az előtérbe lépve. A ház tágas volt, és megdöbbentően fehér. Még a bútorok és a dekorációk is hószínben pompáztak. Nálunk bezzeg semmi sem maradt volna fehér egy másodpercig sem.

Lassan körbefordultam, hogy mindent magamba szívjak, amikor Isabel kidugta a fejét a folyosó sarkán.

– Jössz? – kérdezte.

Az öcséim hangja zökkentett ki az emlékképből, és rántott vissza a kocsiba a családomhoz. Ezúttal egy kis csomag M&M’s miatt veszekedtek.

– Én találtam az ülés alatt! Ez azt jelenti, hogy az enyém! – állította Wyatt.

Elővettem a jegyzetfüzetemet, és folytattam a szoknya vázlatát.

– Hé, anya, tudunk venni fekete cérnát? Kifogytam.

Anya befordult a főutcára.

– Nem várhat a hét végéig? Apád akkor fejez be egy munkát.

Apám szabadúszó bútortervező volt. A kapott munkák mennyisége kiszámíthatatlan volt, ahogy a családi költségvetésünk is. Alapvetően minden kiszámíthatatlan volt a családommal kapcsolatban.

– Igen, persze – próbáltam nem felsóhajtani.

Hazaérve átléptem a közvetlenül az ajtóban ledobált hátizsákok halmán, és a szobám felé vettem az irányt.

– Kölcsönveszem a laptopot! – kiáltottam oda mindenkinek, aki éppen figyelt, és lekaptam a számítógépet az előszobai asztalról.

Nem jött válasz.

Besétáltam a szobámba… vagyis csak a fele volt az enyém. A rendezett fele. Az, ahol szövetminták és színpaletták voltak a falra tűzve, nem pedig az, amit magazinokból kivágott sminkötletek és jól öltözött hírességek fotói borítottak. Bár néha azon kaptam magam, hogy azt az oldalt is érdeklődve tanulmányozom.

De mivel Ashley most nem volt itt, szabadon ledobhattam magam az ágyamra, és YouTube-ozhattam. Kerestem egy oktatóvideót a Blackout-dalhoz. Nem volt ismert dal, így nem voltam biztos benne, hogy találok valakit, aki megtanítja a gitárszólamot hozzá. Több oldalt is végig kellett lapoznom hozzá, de végül találtam egyet. A laptopot a komódra helyeztem.

A gitáromat az ágyam alatt tartottam, egy kemény tokban. Ez nemcsak elővigyázatosság volt részemről, hanem két fiatalabb testvérrel elengedhetetlen. Kihúztam a helyéről, és felnyitottam a tokot. Hat hónapomba telt, mire megszereztem ezt a gitárt, az én kicsikémet. Lemondtam minden egyes péntek estémről, hogy a szomszédok kétéves ikerfiait bébiszitteljem, akik keményebbek voltak, mint bármelyik gyerek, akire valaha is vigyáztam, és tekintve, hogy a saját testvéreimnek milyen becenevet adtam, ez sokat elárul róluk. De megérte. Ez a gitár volt minden, amiről csak álmodtam. Tökéletesen szólt. És amikor játszottam rajta, úgy éreztem, nem vagyok olyan esetlen, mint máskor. Úgy éreztem, hogy megtaláltam a küldetésemet. Ezt. Minden más eltűnt körülöttem.

Azaz csak egy kis időre tűnt el minden. Épphogy elkezdtem pengetni, amikor a szobám… szobánk ajtaja kivágódott.

– Lily! – rohant be Jonah, és megállt előttem. – Nézd, meglazult a fogam! – Kitátotta a száját, és a nyelvével a jobb felső fogát kezdte nyomkodni. Ami meg sem moccant.

– Király, haver!

– Oké, szia!

Ezzel ugyanolyan gyorsan távozott, mint ahogy bejött.

– Csukd be az ajtót! – kiabáltam utána, de vagy nem hallotta, vagy nem akarta hallani. Sóhajtva felálltam, és behajtottam, aztán újra a videóra és a gitáromra koncentráltam.

Két perccel később kopogtak, majd anyám jelent meg.

– Ma te vagy a soros, hogy kipakold a mosogatógépet.

– Befejezhetem ezt előbb? – biccentettem a gitárom felé.

– Nem kezdhetem el a vacsorát, amíg a mosogató nem üres, és a mosogató nem lehet üres, amíg a mosogatógép ki nem ürül.

– Oké, mindjárt megyek.

Lehunytam a szemem, és még egyet pengettem, hagyva, hogy a hangok végigvibráljanak a karomon. Az egész testem ellazult.

– Igyekezz, Lily! – szólt anyám.

Argh!

Másnap reggel indulás előtt beugrottam a konyhába, hogy magamhoz vegyek egy kis müzlit. Anya korábban elvitte Jonah-t és Wyattet, és már a dolgozószobában hajtogatta a tiszta ruhákat. A nővérem, Ashley még mindig készülődött (neki órákig tartott), apám pedig a konyhaasztalnál ült, és újságot olvasott.

Kivettem a kamrából a doboz müzlit, és éppen egy tálba öntöttem belőle, amikor megláttam valamit a pulton. Megráztam a fejem. Két nyaklánc feküdt a bézs gránitlapon, mindegyik alatt egy-egy papírdarab. A jobb oldalinál két pipa állt a papíron. A bal oldali alatt is ugyanennyi volt.

– Nem – mondtam.

Apám a konyhaasztalnál fel sem nézett az újságból.

– Csak szavazz. Nem nagy ügy.

– Azt mondod, hogy nem nagy ügy, de aztán nagy ügyet csinálsz belőle. Hogy vesztegetted meg a többieket, hogy most is szavazzanak?

– A szavazás kiváltság. Nincs benne vesztegetés. Az egész csak jó móka.

– Akkor mindkettő egyformán szép. Mindkettőre szavazok.

– Nem. Neked kell választanod.

– Te és anya furcsák vagytok. Egyikünk számára sincs remény, ha ti ketten ennyire furcsa dolgokat csináltok.

Öntöttem magamnak egy kis tejet, és leültem az asztalhoz. Apa még mindig maga előtt tartotta a lapot, mintha azt olvasná, de csak megpróbált hamis biztonságérzetbe ringatni. Úgy tenni, mintha a verseny nem számítana.

– Tudod, hogy anya nem hagy békén, amíg nem szavazol – mondta.

– Persze, mert anya az, akit érdekel. Csak mondd meg, melyik a tiéd, és arra szavazok.

– Az csalás lenne, Lil.

– Miért kezdted el ezt a hagyományt? Anya sem veszi át a munkádat, és nem próbálja túlszárnyalni a díszesen faragott bútoraidat.

Apa kuncogott.

– Abban biztosan ő nyerne.

Belekanalaztam a müzlibe. Hogy más irányba tereljem a gondolatait, megkérdeztem:

– Miért kapunk még mindig újságot? Tudod, hogy ugyanezek a történetek megtalálhatók az interneten is… tegnap?

– Szeretem, ha a hírek kézzel foghatóak.

Felnevettem, aztán abbahagytam, amikor megláttam valamit a feltartott lap hátulján, ami megváltoztatta a véleményemet az újságokról.

Hirtelen megszerettem őket.

Dalszerző verseny!

Nyerj ötezer dollárt és egy háromhetes intenzív kurzust a Herberger Zenei Intézet egyik legjobb professzorával. További részletekért látogass el weboldalunkra!

www.herbergerinstitute.edu

– Indulhatunk? – lépett a konyhába Ashley. Ásított, de szokásához híven tökéletesen festett a szűk farmerben, rózsaszín, kivágott nyakú pólóban és platformcipőben, a lófarokban összefogott hajával és a hibátlan sminkjével. Bár hasonlóan néztünk ki – ugyanolyan hosszú, sötét haj, mogyoróbarna szem és szeplők –, a stílusunk teljesen ellentétes volt. Ashley jól illett volna Lauren és Sasha közé a suliban.

– Mi? – pislogtam zavartan a nővéremre. – Úgy értem, igen. Vagyis, apa, megkaphatom?

Apa a tányérjára nézett, amelyen egy félig megevett bagel árválkodott, vállat vont, és felém tolta.

– Undi. Nem azt, az újságot.

– Az újságot? El akarod olvasni?

– Igen.

Ashley odajött, és lekapta a fél bagelt a tányérról.

– Hé, az Lilyé!

– Nem, nem az enyém! – kiáltottam. – A lapot akarom, nem a kaját.

Apám morgott.

– Nem, ez még másodszorra sem hangzik hihetőnek.

– Nagyon vicces, apa.

– Megkaphatod az újságot, ha szavazol.

A szemem forgatva eltoltam a székemet az asztaltól, és visszamentem, hogy megvizsgáljam a nyakláncokat. A jobb oldalit tollak ékesítették. Anyám épp tollas korszakát élte. Általában rajongtam anyám ékszereiért, de ez a tollas dolog egy kicsit túl hippi volt az ízlésemnek. Viszont úgy tűnt, másoknak tetszett. Felemeltem a bal oldalit.

– Íme, a győztes!

Apám a levegőbe bokszolt.

– Az enyémre szavazott, Emily!

Kinyújtottam a kezem.

Apa átadta az újságot, megpuszilt és otthagyott. Biztosra vettem, hogy anyát ment megkeresni.

– Vicces, hogy azt hiszik, nem tudjuk, melyik kié – mondta Ashley. – Mintha akkor nem lenne ilyen szoros az állás.

– Na ja… Azt kéne elérnünk, hogy anya minden alkalommal egy hegyomlásnyival nyerjen, és akkor talán abbahagynák a versengést.

– De ez jót tesz apa önbecsülésének. Most indulás az iskolába, tökmag!

A mellkasomhoz szorítottam az újságot, átölelve a szavakat, és követtem a nővéremet. Már csak meg kellett írnom a tökéletes dalt és megnyerni ezt a versenyt.

3. fejezet

Volt valami a kémiaórában, ami arra serkentette a gondolataimat, hogy egyszerre robbanjanak fel a fejemben. Talán az unalmas tantárgy, a monoton hangon beszélő tanár és a szék hideg ülőkéjének keveréke tette mindezt. Tűnődni kezdtem, vajon létezik-e erre valami kémiai egyenlet: ez a három tényező összeadva zanzás agyat hoz létre. Nem, ez rossz kifejezés, az agyam nem lett lassú. Hanem egyszerre telt meg és pörgött fel. Hiperaktív agy. Egy olyan agy, amely lehetetlenné teszi, hogy a Mr. Ortega szájából jövő lomha szavakra koncentráljak. Mintha lassabban beszélt volna az átlagosnál is…?

A szokásos gondolatok és szavak mellett, amelyeket most nem tudtam a jegyzetfüzetembe írni, az a szám járt a fejemben, amelyet előző nap tanultam meg játszani a gitáromon. Gyötrelmes dal volt – olyan, amit egyszerre szerettem és gyűlöltem. Szerettem, mert zseniális volt, az a fajta, ami arra késztetett, hogy én is írjak egy ugyanolyan jót. Utáltam, mert zseniális volt, az a fajta, ami a képembe dörgölte, hogy soha nem fogok közel sem ilyen jó dalt írni.

És a gondolataim folyton visszakanyarodtak arra a versenyre.

Hogy fogok nyerni? Hogyan fogok egyáltalán benevezni?

A ceruzám lebegett az egyetlen, Mr. Ortega által jóváhagyott papírlap felett. Ha le tudnám írni a dalt, akkor kikerülne a fejemből, és hagyna az órára koncentrálni. Ez a lap pontosan negyvenöt perc múlva kerül Mr. Ortega elé. Még negyvenöt perc? Sosem ér véget ez az óra! Miről beszél egyáltalán? A vasról. Valamit a vas tulajdonságairól. Lekörmöltem a „vas” szót a lapra.

Aztán, mintha a ceruzámnak saját akarata lett volna, átment a fautánzatú íróasztalra, és leírta a fejemben ismétlődő szavakat:

Bontsd ki hervadó szirmaidat, és engedd be a fényt!

Melléfirkantottam egy kis napot is, amelynek sugarai hozzáértek néhány szóhoz. Már csak negyvenhárom perc volt hátra az órából.

***

Mint már annyiszor, egyszerre próbáltam a folyosón menni és a füzetembe írni, kevés sikerrel, amikor nevetést hallottam.

Azt hittem, hogy nekem szól, ezért felnéztem. De nem így volt.

Egy sötét hajú, talán elsőéves srác állt a mellkasához szorított könyvekkel a folyosó közepén, a feje tetején bizonytalanul egy baseballütőt egyensúlyozva. Cade Jennings mögötte állt, a kezét a fiú oldalánál tartva, mintha csak most engedte volna el az ütőt.

– Dobd ide a labdát! – szólt Cade a barátjának, Mike-nak, aki Cade-del és a szerencsétlen gólyával szemben állt.

Mike pontosan így tett, Cade pedig próbálta kitalálni, hogyan fogja elérni az ütő tetejét, hogy a labdát is ráhelyezze, miközben a srác túlságosan rémültnek tűnt ahhoz, hogy megmozduljon.

– Szükségem van egy székre. Valaki kerítsen nekem egy széket! – adta ki az utasítást Cade, a többiek pedig azonnal szétszaladtak, hogy teljesítsék a kérését. Az ütő imbolyogni kezdett, majd leesett, végigpattant a járólapon, és a szekrényeknek ütközve állt meg.

– Megmozdultál, haver! – mondta Cade az elsőéves fiúnak.

– Próbáld meg még egyszer! – kiáltotta valaki a figyelő tömegből.

Cade szélesen elvigyorodott, felfedve tökéletesen fehér fogsorát. Gyakran folyamodott ehhez a trükkhöz, mert tudta, milyen hatással van másokra. Összehúztam a szemöldökömet. Úgy tűnt, én vagyok az egyetlen, aki immunis rá.

Bármennyire is nem akartam felhívni magamra a figyelmet, tudtam, hogy valószínűleg segítenem kell a lapuló kölyöknek.

De nem voltam benne biztos, hogy mit tehetnék. Cade Jenningsnek köszönhetően a nem kívánt figyelem középpontjába kerülni nagyon is ismerős volt számomra…

Visszagondoltam az elsőéves tesiórára. Nem tartoztam azok közé a lányok közé, akik azt hitték, hogy mindenben szörnyűek, de tisztában voltam a gyengeségeimmel, és a testnevelés volt az egyik ilyen. A koedukált kosárlabdázás volt a csúcsa, szóval mindent megtettem, hogy a lehető legtávolabb maradjak a labdától.

Arra csak később jöttem rá, hogy valószínűleg rosszindulatból dobták állandóan felém a labdát a többiek, mindegy, hogy a saját csapatom vagy az ellenfél tagjai voltak. Én pedig soha nem tudtam elkapni. Olyan volt, mint a kidobós, csak én voltam az egyetlen célpont. Eltalálták a vállamat, a hátamat, a lábamat.

Ekkor Cade, aki a lelátón ült, elkiáltotta magát, hogy mindenki hallja.

– Mintha olyan energiamezővel rendelkeznél, ami egyenesen magába szívja a labdát. Egy fekete lyuk. Mint a mágnes. Lily Abott, a mágnes!

Az utolsó mondatot egy filmes kommentátor hangján mondta, amivel mintha valamiféle ügyetlen szuperhőssé változtatott volna. Aztán a tornateremben mindenki utánozni kezdte, ugyanazzal a hangsúllyal, röhögve.

Röhögtek és hahotáztak, és a nevetés hangja a fülemben ragadt, ahogy a Mágnes gúnynév is megragadt mindenki fejében.

És a folyosón újra felhangzott ugyanez a röhögés, csak most Cade legújabb áldozatára irányult.

Megköszörültem a torkomat.

– Ó, nézd csak, egy játék, ami megmutatja, hogy mi a keményebb: Cade feje vagy az ütője.

Biccentettem a kölyöknek, próbálva jelezni, hogy elmehet, most, hogy eltereltem róla a figyelmet.

Cade mosolya dupla széles lett, ahogy végigmért a fejem búbjától – amin a hajam mintha a szokásosnál is őrültebben kunkorodott volna a tekintetétől – egészen a felemás cipőfűzőjű Martens bakancsomig.

– Ó, nézd csak, a mókaellenőr! Túl sok a vidámságból, Lily?

– Én csak egyvalakit látok, aki jól szórakozik.

Körbepillantott a zsúfolt folyosón.

– Akkor nem nézel eléggé. – Halkabban hozzátette: – Értem én. Nehéz rajtam kívül bárkit is látni, igaz?

Ha kimutattam volna, mennyire idegesít, akkor ő nyer.

– Csak meg akarok menteni egy másik lelket az arroganciádtól – sziszegtem összeszorított fogakkal.

Bár talán senkit sem mentettem meg. A kölyök meg sem moccant. Elég időt hagytam neki, hogy távozzon, erre még mindig ott állt. Sőt, beszédre nyitotta a száját.

– Mi lenne, ha először a labdát tennéd az ütőre, és utána az ütőt a fejemre?

Cade megveregette a hátát.

– Jó ötlet. Hová tűnt az ütő?

Sóhajtottam. Nem kellett volna beleavatkoznom. Úgy látszik, a kölyök szereti, ha szívatják. Inkább továbbindultam.

– Legközelebb gyere korábban, Mágnes! Nem szeretnénk, ha a dolgok kicsúsznának a kezünkből – nevetett fel ismét Cade.

A düh feltolult a mellkasomba, és megpördültem.

– Hallottál már az alliterációról? Ki kellene próbálnod egyszer!

Milyen béna visszavágás! De csak ez jött ki belőlem, a magamban ezerszer lefolytatott vita lezárása, ami úgysem mondott neki semmit. A körülötte lévő diákok még jobban röhögni kezdtek. Megfordultam, és minden erőmre szükségem volt, hogy normális sebességgel vonuljak el.