Hát ti már semmit sem szégyelltek, ami szép és nemes?

Kelen Károly

Hogyan is lehetne bemutatni egy családot, amely, mint bármelyik másik, minden nemzedék minden tagjánál új, közeli és távolabbi rokonokkal bővül? A legmegfelelőbbnek az kínálkozott, ha praktikus szempontok alapján, önkényesen az a hat ember szólal meg a családból, akire igaz, hogy Magyarországon született, a könyv írásakor életben van, nagykorú és a vezetékneve Gryllus. Tudjuk, hogy teljes egészében semmilyen formában nem lehetséges visszaadni mindazt, amit a családi, rokoni kapcsolatok összefüggése jelent, de bízunk benne, hogy sikerült mégis ennek a hat embernek a történetein keresztül megosztanunk valamit magunkról.

Gryllusok

A Gryllusok:

Álló sor: Alma, Dorka
Fekvő sor: Cica, akit mindenki Husinak hív
Ülő sor: Ábris, Dániel, Vilmos, Samu
Fekvő sor: Penne

Tartalom

„Majd írunk saját számokat is” – Dániel és Vilmos

„Egyszerűen csak jól éreztük magunkat” – Dániel

„Jó érzés oda menni, ahol várják az embert” – Vilmos

„Berlin mindig a második otthonom lesz” – Dorka

„Az angyalok hozzák a karácsonyfát” – Alma

„Apunak nem jutott volna eszébe” – Samu és Ábris

„A világon rengetegféle zene létezik” – Samu

„Kell, hogy legyen tétje” – Ábris

A Gryllusok kedvenc ételei

Névmutató

Képjegyzék

Szereplők

Gryllus Dániel (1950) zeneszerző, zenész, előadóművész, a Kaláka alapítója

Gryllus Vilmos (1951) zeneszerző, dalszövegíró, zenész, előadóművész

Gryllus Dorka (1972) színész, rendező, énekes

Gryllus Samu (1976) zeneszerző, zenész, karmester, egyetemi tanár

Gryllus Ábris (1985) zeneszerző, médiaművész, egyetemi tanár

Gryllus Alma (2001) egyetemi hallgató

„Majd írunk saját számokat is”

DÁNIEL és VILMOS

„A zeneszobában”

DÁNIEL Hallottam egyszer egy jó prédikációt. Arról szólt, hogy ha azt mondom: „kezdetben”, akkor mindig van valami a kezdet előtt is. Nálunk ez az, hogy az általános iskolát a Lorántffy Zsuzsanna Utcai Zenei Általános Iskolában végeztük. Ki így, ki úgy került oda, de mi négyen, akik később vittük – és azóta is visszük – a Kalákát, oda jártunk. Ott kaptunk egy olyan zenei anyanyelvet és közös zenélési lehetőséget, ami valahogy megmaradt bennünk. Ebben az iskolában nem zenészeket képeztek, hanem lehetőleg jó ízlésű, zeneszerető embereket. Már, ugye, az ókorban is úgy vélték, hogy a zene a többi tantárgy befogadását is megkönnyíti, amennyiben része az életünknek.

VILMOS Visszamehetünk még korábbra is: passzívan már a születésünkkor elkezdődött, hiszen édesanyánk zongoristának készült. Aztán vegyész lett – ő pont fordítva játszotta el azt, amit mi, akik műszaki, reálos emberekből lettünk zenészek. De azért zongorázott, nagyapa, Zsámboki Miklós meg csellista, a Zeneakadémia tanára, jó nevű muzsikus volt. Folyamatosan jöttek hozzá tanítványok. Két együttest is vezetett: egy profi vonósnégyest, amivel koncertezett, és egy amatőrt, amiben a lánya meg egy hegedűtanárnő hegedült, valamint egy műegyetemi tanár brácsázott. Otthon muzsikáltak, a család és a szomszédok nagy örömére.

DÁNIEL A zeneszobában.

VILMOS Igen, a zeneszobában, merthogy nálunk az is volt. Néha ötven-hatvan ember is átjött, hoztak széket, zsámolyt, és élőben szólt a kamarazene. A másik nagy zenei forrásunk a Lutheránia Énekkar volt a Deák téren, ahol a legsötétebb időkben is zajlott az egyházzenei muzsikálás, főleg Bach zenéjével. Minden karácsonykor a Karácsonyi oratórium, húsvétkor meg a János-passió szólt. Itt édesapánk énekelt, meg hát mi is, amikor már tudtunk annyira énekelni. Ez két nagyon fontos előzmény volt. A nagyapával való kapcsolatom nekem nem csak abból állt, hogy hallgattam őket zenélni: ötéves koromban elkezdett csellózni tanítani. Az már egy komolyabb, célzatos zenei tevékenység volt. Már úgy mentem iskolába, hogy valamennyire tudtam játszani. A harmadik inspiráló tényező pedig egyértelműen a már említett, a Kodály-módszert alkalmazó zenei általános iskola, aminek mindazon előnyeit élveztük, amiket ott lehetett. Tulajdonképpen ez a három dolog terelt minket a zene irányába.

DÁNIEL Tegyük hozzá, hogy ez az elektronikának még igencsak fejletlen korszakában volt. Volt rádió, amit lehetett tekergetni, és az ember vagy be tudta állítani az állomást, vagy nem.

VILMOS Lemezjátszónk azért már volt talán.

DÁNIEL Hááát…

VILMOS Meg nem mondom, mikortól, de volt.

DÁNIEL Gyerekkoromból emlékszem, amikor megvették apuék a lemezjátszót, és Brahms Hegedűversenye volt az első lemezünk.

VILMOS És az mikor volt?

DÁNIEL Lehettem talán 6-7 éves? Régebben még 78-as fordulatszámú lemezek voltak, utána találták ki a mikrobarázdásat, amit később LP-nek neveztek. És emlékszem arra, de akkor már majdnem gimnazista voltam, amikor az orsós magnó bejött a képbe…

VILMOS Volt egy Calypso magnónk.

DÁNIEL Igen, akkor azon is lehetett zenét hallgatni. De ha már mesélünk nagyapáról: a vér szerinti nagyapánk öt évvel a születésem előtt meghalt, és akit mi nagyapának hívtunk és éreztünk, és viszont, tulajdonképpen a nagymamánknak részint sógora, részint unokatestvére volt. Tehát egy unokatestvér-házasság volt a nagyapa és a nagynéném között. Nagyapa testvére, Pali bácsi Habsburg Ottó nevelője volt, kint élt Madeira szigetén a Habsburgokkal. A hatvanas években a padláson előkerült egy csomó kép Madeiráról. Akkor mindenki megijedt, hogy mi lesz ebből, azonnal el kell égetni őket, mert ha meglátják, akár börtönbe is kerülhetünk… Meséltem a múltkor az unokatesómnak, milyen kár, hogy megsemmisültek ezek a képek, és akkor ő azt mondta, hogy azokat nem semmisítették meg, hanem bedugták egy matracba. A különböző generációk máshogy élték meg azt a kort. A szüleink végigcsinálták a második világháborút, a megszállást, a még idősebbek két világháborút is átéltek, ezért másképp reagáltak, mint mi, akik kicsit valahogy olyan furcsának éreztük a félelmet. Ahol mi lakunk, a Csopaki utcában, azt a házat nagyapa, Zsámboki Miklós apja – aki gimnáziumi művészettörténet-tanár volt – építtette. Amikor a háború után – hát, ez egy külön regény – nagyapának, azaz Miklós bácsinak két lánya negyvenhét körül disszidált, elvitték az unokákat is. A háború alatt anyám már itt lakott a pincében, mert elvágta a front a szüleitől, akik egész máshol, Békés megyében éltek, utána pedig, ugye, kicsit kiüresedett a ház, úgyhogy én voltam az első gyerek, aki megszületett. Nagyapáéknak a fia meghalt a háború alatt, két lánya disszidált. Az az egy lány, akit Vili imént említett, hogy a vonósnégyesben hegedült, egyedül maradt itthon az utódok közül. Aztán amikor férjhez ment, akkor ő is egy időre elköltözött, és akkor jött vissza, amikor elváltak.

VILMOS Szóval mi voltunk a házban a gyerekek.

DÁNIEL Igen, mi voltunk „a” gyerekek.

VILMOS Szabad bejárásunk volt bárhova.

DÁNIEL Nevetve mesélték egyszer, hogy azt mondtam az iskolában: nekünk három zongoraszékünk van. Abból kettő nagyapáéknál volt, egy meg nálunk. Most, hogy így beszélünk a nagyapánkról, annyi minden előjön. Persze tudtam, csak nem fogalmaztam meg magamnak, hogy milyen komoly ember volt, zeneakadémiai tanár, világot járt ember, a Hubay-vonósnégyes tagja. Ennek ellenére nekünk még bűvészkedett is, Vilit ő tanította csellózni. Neki köszönhető, hogy Vili a csellóval olyat tud, amit más nem. Itthon meg ezzel az amatőr csapattal is örömből muzsikált azoknak, akik idejártak. És ha nem járt volna ide az öt házzal arrébb lévő házából Mica néni, édesanyánk rokona, akkor nem biztos, hogy beprotezsálta volna a mamánkat ebbe a házba, amikor ő a kis faluból eljött tanulni Pestre. Miklós bácsi két lánya zongorista volt, ők nagyon hamar barátságba keveredtek anyámmal. Tehát ennek a bizonyos vonósnégyesnek köszönhető, hogy Mica néni megkérdezte: „Nem lakhatna itt az unokahúgom?” Elég kemény dolog, hogy a háború elvágja a családot, és itt marad egy vadidegen, akinek ugyanúgy ennie kell ott lenn, a pincében, tehát eggyel több részre kell osztani azt, ami amúgy is alig van. De Miklós bácsiék fantasztikus befogadóképessége… Később másokat is befogadtak, például Gó bácsit. Őt én neveztem el így.

VILMOS Te nevezted el? Ezt nem is tudtam.

DÁNIEL Állítólag igen.

VILMOS A II. Rákóczi Ferenc Gimnáziumban tanított, jezsuita paptanár volt, és amikor a gimnáziumot államosították, kirakták a szűrét, nem volt hova mennie. „Van itt még egy kis szoba, gyere ide, majd ott ellaksz.” Amikor anyám nagybátyja hazajött a szovjet hadifogságból, szintén nem volt hol laknia. „Hát van ott a pincében még egy kis hely, gyere oda, majd ott elleszel.” Szóval nagyapa fantasztikus ember volt ebből a szempontból. Ugyanígy fogadta be felesége Diósgyőrből menekülő testvére családját, a frontról hazatérő apámat, aki akkor még nem volt az apám, hanem csak Zsámboki Miklós felesége testvérének a gyereke.

DÁNIEL Itt jöttek össze anyámmal.

VILMOS Igen, anyámék itt találkoztak, ilyen bonyodalmak után. Akkor nagypapa annyit mondott: „Itt ez a lakás, lakjatok itt.” És azóta itt is laktak. Szóval, voltak ilyen emberek. Reméljük, hogy vannak is…

DÁNIEL A háborúban még bombatalálatot is kapott a ház. Ebben az utcában egyébként közismert emberek laktak: az egyik sarkon Gerő Ernő meg Farkas Mihály, később, a másik sarkon Ferencsik János. Amikor a házat államosították, akkor beköltöztettek ide valakit a manzárdba. Semmi probléma nem volt azzal, aki jött, őt iderakták, aztán egy csere, meg még egy csere – ez akkoriban így működött –, és érkezett egy család: egészségügyi dolgozó meg egy sofőr, házasok, két gyerekkel, egy kislánnyal meg egy kisfiúval. Jóval később el akartak innen menni, pont akkor, amikor mi Katával a nyolcadik kerületben laktunk, és szintén a költözést terveztük. Volt a szomszéd utcában egy néni, aki épp akkor tudta meg, hogy hamarosan lebontják a lakását, de nem akart elmenni a nyolcadik kerületből, csakhogy neki egy óbudai lakást utaltak ki. Kata valahogy tudott intézkedni, így a néni végül a mi lakásunkba költözött, az óbudait megkapták a manzárd lakói, mi pedig Katával idejöttünk, vagyis visszakerültem a családi házba, amit a kilencvenes években visszavásárolhattunk. A telek pedig elég nagy volt ahhoz, hogy Vili huszonöt év múlva építhessen rá egy másik házat. Úgyhogy ide most már nem lehet többet építeni. De itt lakik Dorka lányom is, most éppen Vili gyerekei is, Ábris csak azért, mert renoválják a házat, ahol ő lakik. Úgyhogy itt mindig elég sok Gryllust lehet találni.

„Gryllus, gyere át a zeneibe!”

DÁNIEL Anyám tehát cukoripari mérnök lett, vegyész, nem zongoraművész. A családi kórusban ő volt a tenor, Vili a szoprán, én az alt, és apunak maradt a basszus. Így, ebben a felállásban énekeltünk itthon kórusokat vagy korálokat. Amikor iskolás korú lettem, evidens volt, hogy az innen három percre lévő Lorántffy Zsuzsanna Utcai Általános Iskolába írattak be. Aztán amikor elsős voltam, valamilyen, ha talán nem is isteni beavatkozás jött: az énektanárunk egyszer csak azt mondta: „Gryllus, gyere át a zeneibe!” Akkor átmentem a zenei tagozatra, Vili meg már oda felvételizett 1958-ban.

VILMOS Az is egy jó történet. Merthogy nem vettek föl. Mentem, csellót vittem magammal, etűdöket játszottam, ami azért általános iskolai felvételinél nem volt jellemző. Ennek ellenére nem vettek föl. Valószínűleg azért, mert Daniról tudták, hogy hittanra is jár, és nyilván nem akarták, hogy még egy hittanos rontsa a statisztikát. Az iskolaigazgató nem zenei oldalról került oda, hanem pártvonalon, úgyhogy engem nem vettek fel. Ezért elsőben én se a zeneibe jártam, de ott is volt énektanár meg zenekar.

DÁNIEL Tényleg nem vettek föl? Én pedig úgy emlékszem…

VILMOS Nem, nem. Elsőben én is az általános osztályba jártam. A nem zeneis zenekarunkban, azt hiszem, ketten furulyáztak, ketten hegedültek, volt még egy harangjátékos, és én csellóztam elsős diákként. Anyám nagyon elkeseredett, hogy nem vettek fel a zeneiskolába, és elpanaszolta a főnökének, egy Kossuth-díjas munkáskádernek, aki egyébként egy nagyon rendes, értelmes ember volt. Látta anyánkon, hogy valami nincs rendben, és megkérdezte, hogy mi a baj, Évike… Anyánk erre elmondta, hogy engem nem vettek fel a zeneibe, mert apám ’56-ban érintett volt, meg hogy Dani hittanra jár, meg nem tudom, még micsoda. És akkor ő bement az iskolába, állítólag még a Kossuth-díját is kitűzte, megkereste az iskolaigazgatót, és közölte vele: elvtársnő, ez így nem helyes, a tehetséges gyerekeket fel kell venni. Az igazgató csak nézett, hogy hát micsoda kapcsolatai vannak ezeknek a Grylluséknak, és onnantól kezdve velünk mindig nagyon óvatosan bánt. Tehát másodiktól átkerültem a zeneibe.

DÁNIEL Így lettünk végül mindketten a Kodály-koncepció szerinti ének-zenei általános iskola tanulói. Mindennap volt énekóra, hetente többször kórus, hangszeres oktatás, mindenkinek kötelező volt játszania valamilyen hangszeren. Én először zongorázni kezdtem, aztán klarinétoztam, Vili pedig csellózott.

VILMOS Természetesen volt zenekarunk, és minden héten kétszer próbát tartottunk.

DÁNIEL Az iskolának voltak kórusai is, két évfolyamonként egy-egy. Az egyik zeneakadémiai évzáró hangversenyről nagyon jó fényképünk van: Vili csellózik, Mikó Pista hegedül – persze ez akkor még nem a Kaláka volt…

VILMOS Tíz éves lehettem akkor…

DÁNIEL Szóval sokszor felléptünk a Zeneakadémián. Persze a nagyapa koncertjeire is elvittek minket. Így nemcsak a nézőtéri oldaláról láttuk, hanem hátulról, a színpad mögül is. Onnan egész más bemenni, és úgy látni a Zeneakadémiát. Elég hamar odaszoktunk…

VILMOS Ó, és néptáncóránk is volt.

DÁNIEL Még néptánc is…

VILMOS Két tornaórából az egyiken néptáncóra volt.

DÁNIEL Ehhez annyit tennék hozzá, rettenetesen sajnáljuk, hogy ennek a típusú oktatásnak, ha nem is teljesen, de eléggé leáldozott a csillaga. És ez nem feltétlenül a szülők bűne. Akkoriban a nyelvtanulás, a nyelviskolák nem voltak ilyen népszerűek, nem az volt a prioritás, hogy mindenki tanuljon meg angolul. Nyilván most ezt tartják a legfontosabbnak. A technikai dolgok, a számítógép, a telefon sajnos elvonják a zenétől is a gyerekeket… Pedig a zene nagyon fontos az emberek lelkének, magánéletének, mindennek.

VILMOS A személyiség fejlődésének is. Egy kórusban énekelni annyit tesz, mint egymásra figyelni, egymáshoz alkalmazkodni, egy közös harmóniába belépni, és abban élni.

DÁNIEL Érdemes lenne talán egy statisztikát megnézni, hány zenei általános iskola volt, és most mennyi van. Mi az első budapestibe jártunk, akkor még nem volt több a fővárosban. Hogy meddig ment ez fölfelé, és most hol tart a lecsúszásban, nem tudom. Azért vannak még zenei általánosok…

VILMOS Nyilván amíg Kodály élt, addig ő forszírozta ezt a koncepciót.

DÁNIEL Túl hamar halt meg.

VILMOS Nyilván volt egy kifutása még a dolognak. És most nem zenészképzésről beszélünk, nem arról, hogy mindenki legyen előadóművész. Az én osztályomból mindösszesen hárman lettünk zenészek, a többiek mind teljesen „civilek”. Mindenki egyetemre ment.

DÁNIEL Az egyetemről jut eszembe, hogy néha fel szoktam dobni a kérdést: melyik az a zenekar, amelyikben együtt játszott Gryllus Vilmos, Gryllus Dániel, Sebő Ferenc és Halmos Béla. Ezt úgy hívták, hogy Műegyetemi Szimfonikus Zenekar. Akkor volt, amikor elsős voltam, Vili pedig még gimnazista, és készült az egyetemi felvételire, azt hiszem…

VILMOS Igen, igen…

DÁNIEL 1969-et írunk. Sőt, a Móricz Gimnáziumnak is volt egy szimfonikus zenekara, mert elég sokan tudtak valamilyen szinten játszani, és Wéber tanár úr nagyon ambicionálta. Úgyhogy én ott egy Stamitz-klarinétversenyt is játszottam másodikosként, azt hiszem. Nincs róla felvétel, hál’ istennek…

VILMOS Aztán dönteni kellett. Én elég jó csellistának számítottam. Nyolcadikosként én lettem a szólamvezető csellista, és amikor Pablo Casals ellátogatott az iskolánkba, akkor engem ültettek ki, hogy játsszam el Schumann Álmodozását. De nem voltam magammal megelégedve, úgy éreztem, nem vagyok komolyzenésznek való. Másféle zenészség viszont akkoriban nem jutott eszembe, csak az, hogy menjek tovább ezen a vonalon, és legyek csellista. Pedig nem igazán akartam ezt, ezért „sima” gimnáziumba mentem, és nem a konzervatóriumba jelentkeztem.

DÁNIEL Engem még kapacitáltak is, nem is tudom, hogy ki, hogy menjek a konziba, de anyámék azt mondták, ne, azok félművelt emberek lesznek. Inkább járjak általános gimnáziumba, hogy az alapokat megszerezzem. Amikor meg azt elvégeztem, utána jött a Műegyetem. A Gryllus-ágon felmenőink mind mérnökök vagy hasonlók. Anyám is műszaki pályára keveredett. Matekból, fizikából ötös voltam. A többi tárgyból… hát ez persze kicsit attól is függött, hogy milyen tanárt fogtam ki. Például annak ellenére, hogy fizikából bejutottam a középiskolás versenyben a nem tudom, hova, mégis négyesem volt, mert a tanárnő… Te ismered a történetet?

VILMOS Persze, persze…

DÁNIEL A közegellenállásról tartott órát. Függőlegesen tartotta a tenyerét, rátett egy darab papírt, így elindult, és azt mondogatta: látjátok, nem esik le – de leesett. Én meg azt mondtam, hogy tessék futni egy kicsit. Ezt olyan pimaszságnak vette, hogy év végén négyest kaptam fizikából, pedig én csak, megértve a dolgot, segíteni akartam a prezentációban. Szóval így… Vili jobban rajzolt, mint én, és engem esetleg érdekelt volna a zene kapcsán a hangmérnökszakma, de nem voltam azért annyira elvarázsolva tőle. Akkor kitaláltuk, hogy legyek statikus, mert a matek elég jól ment, így végül a szerkezetépítő-mérnöki szakra iratkoztam be, Vili meg az építész karra került. Mindketten le is diplomáztunk, jóllehet ’69-ben, amikor másodéves voltam, már elindult a Kaláka. Mindig mondom, hogy a tankörtársaim meg a barátaim nélkül nem végeztem volna el: részint felkészítettek, részint rajzoltak helyettem. Emlékszem, a diplomamunkám rajzolásában még Vili is részt vett, mivel éjjel kettőkor már éreztük, hogy a meglévő hat ember kevés, hogy reggel hétre befejezzük, úgyhogy az ő osztálya is beszállt, tehát még öt építész rajzolt. Mondhatni, kalákában készült…

VILMOS Én örömmel végeztem az egyetemet: nagyon jó volt építészhallgatónak lenni, sok érdekes dolgot tanultam, klassz volt a társaság is. De már a Kaláka tagjaként kerültem az egyetemre. És párhuzamosan kellett csinálni a kettőt, de talán nem volt ebből olyan nagy probléma. Néha, amikor a többiek esténként ide vagy oda mentek bulizni, én meg, mondjuk, Tatabányára fellépni, arra gondoltam, hogy hát azért nem lenne rossz velük tartani. De a másik oldalról nézve meg nagyon jó volt a színpadon játszani.

DÁNIEL A műegyetemi tanáraim – gondolom, a tieid sem – nem azt mondták, hogy „te meg mit zenélgetsz ott, miért nem valami komoly dologgal foglalkozol?”, hanem elismerően viszonyultak hozzá, sőt még a koncertekre is eljöttek. Roller Bélának hívták az egyik tanáromat – eleinte tankörvezető volt –, aki az államvizsgán megkérdezte tőlem, miután megkaptam a jegyeket: „Gryllus kolléga, ki csinálta a maga diplomáját?” Mondom, tanár úr, az Iványi Jancsi. Igaza van, mondta ő, cipőt a cipőboltból. Ez akkoriban egy reklám szövege volt.

„Rendeztünk egy nagy koncertet”

VILMOS A gimnázium alatt jártam tovább csellózni. Akkoriban létezett a körzeti zeneiskolák hálózata, ahová elvileg akárki járhatott hangszeres oktatásra, bizonyos mértékig felnőttek is. Beiratkoztam Mariann nénihez, aki fantasztikusan jó ember, nagyon kedves asszony volt, és hetente kétszer fél órára, délután háromtól fél négyig jártam hozzá. Persze ez inkább szinten tartást jelentett, nem továbblépést. Így maradt egészen addig, amíg gimnazista voltam. Lehet, hogy jártam még egyetemistaként is hozzá egy darabig, de aztán eltelt már két vagy három év a Kalákával, és az énektanulásra nagyobb szükségem volt. Ezért átmentem a körzeti zeneiskolában ének szakra, és onnantól kezdve énekelni tanultam egy darabig, így a csellótanulás abbamaradt.

DÁNIEL Klarinéton én is továbbtanultam, az Operettszínház klarinétosához jártam. Néha a lakására kellett menni, mert nem tudtunk egyeztetni. Amikor a gimnáziumban utolsó évesek voltunk, rendeztünk egy nagy koncertet… Te is benne voltál, ugye? Mozart Klarinétkvintettjét játszottuk.

VILMOS Igen, én csellóztam benne.

DÁNIEL Meg felléptünk úgy is, hogy Mikó Pesta és Népi Zenekara. Aztán volt egy opera, amit Pista írt, Szűcs Tamás volt a gaz csábító, én meg női ruhában voltam…

VILMOS Hát erre nem is emlékszem…

DÁNIEL Nem emlékszel?! Vajda Jancsi, a későbbi Kossuth-díjas zeneszerző is szerepelt benne. Róla azt kell tudni, hogy már négyéves korában mutált, úgyhogy a Sarastro áriájával indult az úttörő seregszemlén. Tehát ő volt Pista darabjában Peturinci, én meg nem tudom, ki voltam, de az biztos, hogy női ruhában és bakancsban léptem föl, mert a vicc az vicc. Emlékszem, ahogy énekeltem, hogy „tá-di-di-di, di-di-dö-di, da-di-da-di… Peturinci, utánad megyek, elmegyek, isten veletek…” Szóval a gimnáziumban is folyamatosan zenéltünk, énekeltünk. Ezzel párhuzamosan ment a Lutheránia Énekkar, ahol nem hülyéskedtünk, hanem rendesen szólt a Máté-passió, a Magnificat és a többi, és abban is elég sok örömünk volt.

VILMOS És mikor kezdtél furulyázni? Az is a gimnáziumban kezdődött, nem?

DÁNIEL Igen, ott. De lehet, hogy már volt addigra furulyám. Arra biztosan emlékszem, hogy amikor Fruzsina, az akkori szerelmem Berlinben járt egyetemre, és kimentem meglátogatni, a húgától, Pankától kaptam egy furulyát, és végig furulyáztam a vonaton visszafelé, szórakoztattam az utasokat. Az exhibicionizmusommal már akkor se bírtam. Persze Fruzsinával hamar szétmentünk, hiszen ő ott élt kint, én meg itthon maradtam. De a hangszert nagyon megszerettem. Később a Kalákával párhuzamosan Késmárki-Krisch Györgynek volt egy Musica Antiqua Hungarica nevű zenekara, és abban furulyáztam, de krumhornon meg mindenféle reneszánsz instrumentumokon is játszottam. Később, még a hetvenes évek elején, amikor úgy éreztem, hogy ebből többet is ki lehetne hozni, letettem a működési engedélyt mint furulyaművész-szólista, és megtanultam a IV. Brandenburgi versenyt, amit Bach eredetileg furulyára, nem pedig fuvolára írt. Mikor a Filharmóniába mentem, és mondtam, mennyire szeretnék komolyzenei koncerteken játszani, akkor az volt a válasz, hogy jaj, hagyja már, játssza a Bőrönd Ödönt, az milyen jó már, miért kellene magának ez? Szerintem Gyurit az evangélikus egyházon keresztül ismertem meg, talán a Lutheránia Énekkar révén. Nála játszott a lantos Benkő Dániel is, akivel létrehoztuk a Bakfark Consort nevű formációt. Tudod, ki volt még az alapítója? Sass Sylvia. Így voltunk hárman: Sylvia, Benkő meg én.

VILMOS Ez hányban volt?

DÁNIEL Úgy ’70 körül lehetett, ’70-71-ben. A Kaláka már létezett. Ment a kettő párhuzamosan. Emlékszem, Tihanyban volt az egyik bemutatkozó koncertünk az apátság udvarán, ott volt a szobrász Borsos Miklós meg hasonló nagyságok. Aztán egyszer Benkő durván karambolozott. Nem nagyon tudott vezetni, sajnos. Amikor hakniba mentünk, akkor az én autómmal mentünk, én vezettem. De akkor épp a Kalákával Szombathelyen léptem föl. És akkor ketten, Turcsányi Titi, a csellista, meg a Doki, Baranyai Zsolt…

VILMOS Aki aznap helyettesített téged…

DÁNIEL Igen, volt olyan, hogy együtt, két furulyával is játszottunk. De akkor úgy mentek, trióban. És mindketten meghaltak. Zsolt matematikaprofesszor és Ki mit tud?-győztes volt, Titi meg egy szép reményű zeneakadémista, vagy már talán diplomás… Nagyon sokat beszélgettem vele most is, amikor legutóbb kint voltam a temetőben.

© Berka Attila és Gryllus Ábris, Gryllus Alma, Gryllus Dániel, Gryllus Dorka, Gryllus Samu, Gryllus Vilmos, 2025

A kötetet Gryllus Ábris tervei alapján tervezte és tördelte: Karcagi Klára

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó és szerkesztő: Király Levente, a Corvina igazgatója

Szövegelőkészítés és korrektúra: Falus János

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

ISBN 978 963 13 7122 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Space Grotesk – SIL Open Font License