Minden jog fenntartva!

A könyv bármely részének, vagy egészének közzététele a szerző engedélye nélkül szigorúan tilos!

A borító az 123rf.com vektorgrafikájának felhasználásával készült.

ISBN: 978-615-81977-1-7

E-mail: girlsandwomenmagazine@gmail.com

Honlapok:

vickykonyv.gportal.hu

girlsandwomenmagazine.gportal.hu

2

Ebergényi Viktória:

Én, az űrlény

3

Első fejezet

A nevem Vita Katalin. Igen, a vezetéknevem Vita és hű is vagyok hozzá. Tulajdonképpen bármin képes vagyok veszekedni annak ellenére, hogy többségében csendesként emlegetnek. Az is lehet, hogy bennem van a hiba, hogy nem értem, hogyan lehetek egyszerre csendes és veszekedő típus, de annyi biztos, hogy ha valakinek az előbbi tulajdonságommal van baja, akkor azt hangoztatja, ha pedig a másikkal, akkor meg azt. Mondjuk, lehet benne valami. Nem vagyok egy egyszerű eset, úgyhogy ha egyetlen szóval kellene jellemeznem önmagam, akkor nehéz helyzetben lennék. Az általános iskolában különcnek neveztek, mert valahogy mindig más voltam, mint a többiek. Talán akkor ez a megfelelő szó? Á, nem, az nem lehet! Bár igaz, hogy ha az osztályban szavazás volt valamiről, akkor mindig én voltam az, akinek a véleménye nem is hasonlított senkiéhez sem. Néha már úgy érzem, hogy sosem találom meg a helyem a nagyvilágban. A 8 osztály alatt nem sikerült egy barátot sem szereznem az iskolában. De hangsúlyozom, hogy az ISKOLÁBAN, merthogy egyéb-ként van egy barátom egészen kiskorom óta. Vele sosem jártam egy suliba és a 9.-et sem vele kezdem majd, mert én péknek fogok tanulni, ő viszont gimnáziumba megy. A neve Marci. Az a vágya, hogy érettségi után egyetemre menjen és jelenleg az orvosi pálya a nagy álma.

Igaz, tavaly még rendőr akart lenni, de hát legalább van több dolog, ami esélyes lehet. Vele ellentétben én azonban nem tudom, hogy mi legyek. A pék szakma ugyanis amolyan "muszáj valamit választani" -

alapon került terítékre. De in-kább egyelőre ne is fecséreljük erre a szót, mert most sokkal fontosabb dolgom van! Holnap kezdődik a középiskola! Iszonyatosan ideges vagyok, mert most az egyszer be akarok illeszkedni. Nem akarok különc lenni, bár nem tudom, hogy ezt hogyan is csináljam. Most itt vagyok Marcival, aki próbál lelket önteni belém. Nem szeretném megkérdőjelezni a képességeit, de ez egyáltalán nem szokott sikerülni neki.

- Nem értem, hogy miért félsz, hiszen ez csak egy iskola - jelenti ki olyan magabiztosan, ahogy csak tudja, de olyan biztos az, hogy ő sem hisz abban, amit mond, mint ahogyan én most egy sárga széken ülök. Márpedig egy sárga széken ülök a kedvenc kávézónkban, az Ízvilágban.

- Marci, ugye ezt most nem mondod komolyan? - kérdőjeleztem meg a legjobb, vagyis pontosítok, az egyetlen barátomat, miközben ő csak tovább szürcsöli a koffeinmentes kávéját.

- Csak légy önmagad! - Ó te jó ég! Mégis hogy mondhatja ezt? Hiszen ez eddig sem vált be! De nem, ezúttal nem is fogok figyelni arra, amit mond. Mi-közben ő tovább mondja a "Te pedig olyan szerethető

lány vagy, csak meg kellene tanulnod alkalmazkodni" monológot, inkább lazán lófarokba kötöm a hajam, majd nagyon hangosan beleszürcsölök a természetes édesítőszeres eperturmixomba - Mondd, figyelsz egyáltalán? - kérdezi tőlem, de én inkább úgy csinálok, mint aki meg sem hallja - Ne csináld ezt Kati!

Mikor arról beszélek, hogy légy önmagad, mindig úgy teszel, mint akit nem érdekel, hogy mit mondok.

Pedig lehetsz önmagad úgy, hogy nem leszel különc! Te kis szerethető űrlény! - Na, ennél a szónál bizony betelik az a bizonyos pohár! Még hogy űrlény! Én nem vagyok az! De nem, továbbra sem mondok neki semmit. Úgyis csak azt akarja, hogy veszekedjek vele. De nem adom meg neki ezt az örömöt. Bár jöhetne a pincér, hogy hozzon még nekem turmixot, mert már kevés van, és nem tudom tovább szürcsölni

- Űrlény! – ismétli már megint.

- Nem vagyok űrlény! - kiabálom neki, miközben nem elég, hogy megszegtem a némasági fogadalmamat, melyet az ilyen helyzetekben tenni szoktam, de még a kávézó összes vendége is olyan gyorsan felém fordítja a fejét, hogy csoda, hogy egyiküké sem esik le. Mégis milyen barát az ilyen, de most komolyan? Mi történt azokkal az időkkel, mikor a tanácsait megtartotta magának, mert jobban érdekelte az, hogy játszunk valamit? Meg egyébként is, hogy veszi a bátorságot, hogy így nevezzen engem? Most olyan dühös vagyok, hogy arra nincs is szó!

- Na, jó, vegyük sorra: nem eszel sem cukrot, sem húst. A ruháidat színek szerint rendezed, megtartottad az összes gyermekkori játékodat, minden csütörtökön teszel sárgarépát a szendvicsedbe, nyáron is hordasz zoknit és gyűjtöd a szalvétákat. Nem ezekkel van a gond, hanem azzal, hogy ezekről sokszor beszélsz. Ezért kezelnek különcként, mert kevesen vannak a környezetedben, akik ugyanezeket teszik. Vagy nincsenek is ilyen emberek. Űrlénynek is ezért nevezlek téged, nem pedig azért, mert meg akarlak bántani - összegzi nekem a dolgokat, majd megint beleiszik a kávéjába. Bezzeg nekem már nincs turmixom. Mégis hol van a pincér?

- Marci, képzeld, a gyümölcsökben is van cukor, úgyhogy eszem cukrot. A lábfejemet pedig ki nem állhatom, azért hordok mindig zoknit. Nem értem, hogy ezekkel, vagy a többivel mi a baj - vágok vissza.

- Nem azt mondtam, hogy baj. De olyan vagy, mintha űrlény lennél. Ezt neked is be kell látnod! –

idegesít tovább.

4

- Nem tudhatod, hogy milyen egy űrlény! – na, jó, ezt hülyeség volt mondanom, mert tudom, hogy nem hiszi azt, hogy a szó legszorosabb értelmében vagyok űrlény. De mindegy, valahogy vissza kellett vágnom - Meg különben is mit akarsz? Azt, hogy másnak mutassam magam? Az előbb még azt mondtad, hogy legyek önmagam. Most akkor mit akarsz? - kérdezgetem tovább és bevallom őszintén a hangnemem nem épp a legkedvesebb.

- Nem, a világért sem akarom, hogy másnak mutasd magad. Csak kicsit légy emberibb! Ha valaki például cukros kaját eszik előtted, akkor ne kezdj bele a "Cukor helyett ehetsz mást is, ami egészségesebb..." - kezdetű beszédedbe, mert a legtöbben a falra másznak tőle. Nem kell kiemelned azt, hogy te tölgyfacukrot eszel, mert akkor hülyének néz. Persze ha egyszer csak úgy megkérdezi valaki, hogy milyen édesítőszert használsz, akkor válaszolhatsz őszintén. De egyébként meg olyan mintha ki lenne írva a homlokodra, annyiszor mondogatod - most komolyan azt mondta, hogy tölgyfacukor?

- Az nyírfacukor Marci, nem tölgyfacukor! - javítom ki, még mindig nem éppen kedves hangon.

- Most nem ez a lényeg!

- Azt hiszem Marci, hogy bátran kijelenthetjük, hogy nem vagy jó barát. Attól, hogy sokat tudsz rólam, még nem ismersz. Nem vagyok űrlény, úgyhogy kikérem magamnak ezt a megnevezést! Most pedig inkább hazamegyek és összeszedem a holmikat a sulira, úgyhogy kérlek, ne is telefonálj! - mondom ismételten nem kedves hangon, utána felállok az asztaltól, majd belenézek a turmixos poharamba – Na, jó, holnap azért mégis, mert érdekelni fog, hogy neked milyen lesz az első napod. Úgyhogy akkor újra beszélhetünk, de addig ne keress! - fordulok vissza és akkor meglátom a pincért. Mégis hol volt eddig?

Mindegy, nem érdekes, nem vitázom tovább.

Ha az ember túl van egy veszekedésen, akkor naivan azt hiszi, hogy arra a napra már nem várhat hasonlót. De tévedni emberi dolog - NEM PEDIG ŰRLÉNY DOLOG - úgyhogy egyik után jöhet a másik. Épp-hogy átvedlek az otthoni öltözékembe - ami egy melegítőnadrágot és egy kinyúlt pólót jelent

- máris arra leszek figyelmes, hogy anyu a nevemet kiabálja. Azt hiszem, tudom, kitől örököltem a nem éppen kedves hangvételt. Néhány másodpercig gondolkozom, hogy biztosan kimenjek-e a konyhába, de mivel anyu úgyis hamar megtalálna - merthogy a lakásunkban egy konyha, egy előszoba, egy fürdő és két hálószoba található - úgy döntök, hogy szembenézek az anyukinézetű lénnyel, akinek a hangja az oroszlánén is túltesz. Mielőtt a konyhába érek, kiveszem a zsebemből a mobilomat és a kijelzőjét tükörnek használva próbálom magamra erőltetni a "Nem csináltam semmi rosszat" - mosolyomat.

- Szia, anyu! Bocsi, hogy nem köszöntem be, mikor megjöttem, de gyorsan át akartam öltözni, mert beleizzadtam a ruhámba - magyarázkodom neki és hát nem is hazudok. Olyan meleg van odakinn, hogy kifejezetten jól érzem magam a hűs lakásban.

- Mégis hogy képzelted ezt kislányom? - kérdezi kicsit halkabban, mint ahogyan nemrég a nevemet kiáltotta, de bevallom, ez a hangerő sem tetszik. Az meg főleg nem, hogy közben a bűntettem felé mutat.

- Azt nem én csináltam, hanem apu! - jó, tudom, ez határozottan igazságtalan húzás tőlem, de mikor egyszer apu összetörte az összes tojást, mikor kivette a hűtőből, akkor nekem kellett összetakarítanom, mert csak még jobban összekente a padlót. Úgyhogy azt hiszem, kvittek vagyunk, nem?

- Nem hiszem, hogy ő csinált volna brokkolis turmixot magának. Nem elég, hogy elrontottad a turmixgépet, még fel sem takarítottál magad után! Még a plafonon is brokkoli van! - nem tudom, hogy csinálja, de sikerült bűntudatot keltenie bennem. Valahogy nem látom értelmét annak, hogy magyarázkodjak, úgyhogy inkább felmászom az asztalra anyu mellé és segítek neki lemosni a plafont.

A nap további részében szóra sem méltatott, mikor viszont apu hazaért és leültünk vacsizni, szomorúan kijelentette, hogy ki kell festeni a konyhát. Persze csak azután mondta ezt, miután dühösen ecsetelte apunak a történteket. Hát, mit ne mondjak, tőle is megkaptam a kiabálást, de minden egyes szót tűrtem.

Ami egyébként elég furcsa, mert szokásom visszabeszélni. Még étvágyam sem volt, úgyhogy inkább bementem a szobámba és onnan hallgattam, hogy mit beszélnek rólam. Borzasztó ember vagyok!

Tönkretettem a konyhát, a turmixgépet és az egyetlen barátommal is összevesztem. Ami pedig a legfontosabb: csalódást okoztam a szüleimnek már számolni sem tudom, hogy hányadszorra. 14 éves vagyok, úgyhogy ideje felnőnöm és vállalnom a felelősséget! Miután egymás után kétszer megmostam a fogamat - he, ezt Marci nem tudja rólam! - megfürödtem és mentem aludni. Amint lekapcsoltam a villanyt, amit különben felkapcsolni sem kellett volna, mert még szinte világos van, apu benyitott és jó éjt kívánt anyu nevében is. Borzasztó dolog ez a bűntudat! És most itt fekszem a szobámban, abban a tudatban, hogy helyrehozhatatlan dolgokat tettem.

5

6

Második fejezet

Ó, ne már! Azt hiszem, hogy elromlott a faliórám. Még csak most volt este, de hamar reggel lett. Mégis hogy lehet ez? Szinte semmit sem aludtam. Vagy várjunk csak, lehet, hogy mégis? Átaludtam az éjszakát.

Na, jó, akkor mégis jó az órám. Nagy ásítás közepette azért leellenőrzöm a telefonomat is. Igen, reggel 6

van. Ma kezdődik életem egy új fejezete. Új iskola, új diákok és új tanárok. Mindezek előtt azonban anyuval kell megbirkóznom. De félre ne értsetek, nem szó szerint! Oké, akkor levegő kifúj, aztán befúj!

Indulhatok is! Azt hiszem, ilyen lassan még sosem mentem, mint most. Talán mazochista vagyok, mert rögtön a plafonra nézek, amint a konyhába érek. Már így is elég rosszul érzem magam, miért kell újra és újra látnom a bűntettemet?

- Szia! - csak ennyi? Anyu úgy látszik csak ennyit hajlandó velem beszélni. Hihetetlen ez a közöny, de komolyan! Mint egy robot. Semmi érzelem. Mégis hogy csinálja?

- Szia, anyu! - magamra erőltetek egy mosolyt, biztos, ami biztos.

- Ülj le! - azt hiszem, kezd alakulni. Anyu most parancsolóan szól hozzám. Azért ez jobb, mint a közöny, nem?

- Hm, csak nem rántotta? - nyami, az a kedvencem.

- De igen, az. De brokkolit nem tettem hozzá, bár tudom, hogy szereted – na, jó, mintha megforgatta volna bennem a kést. Szenvedek, hát nem veszi észre? Bűntudatom van, ez nem elég? Hányszor kell még az orrom alá dörgölni? Még jó, hogy apu már a munkában van, mert akkor tőle is hallgathatnám ezeket.

- Így is finom - mondom ezt úgy, hogy csak egy falat csúszott le. Na, nem azért, mert nem jó, hanem mert gyomoridegem van az iskola és a bűntudat miatt is.

- Ahhoz képest nem eszel valami sokat - jegyzi meg. És igen, a hangja még mindig nem tetszik.

Mikor lesz már ennek vége?

- Nem vagyok éhes. Inkább megyek, megmosom a fogamat és felöltözöm – tájékoztatom szomorú hangon. Nem, egyáltalán nem játszom meg, valóban így érzek. Szomorú vagyok és letört. Mindegy, a hangom tükrözi az érzéseimet. Talán ez majd meghatja. Persze nem ez volt a szándékom. Vagyis tudat alatt mégis, de akkor sem játszom meg magam és ezt nem csak bizonygatom, hanem tényleg így van. Már látom is magam előtt, ahogy szomorú pofával lépek be a terembe. Azt hiszem, akkor majd azért magamra erőltetek valami vigyort, mert ez nem állapot.

Na, igen. Most itt állok. Itt van előttem az iskola, a Pék és Cukrász Szakképző épülete, amely most még hatalmasabbnak és veszélyesebbnek tűnik, mint a beiratkozás napján. Pedig bizony akkor is rettegtem.

Most azonban a rettegés egy olyan szintjére sikerült lépnem, mikor úgy izzad a tenyerem, mintha a Niagara-vízesésbe mártottam volna és hát izé, hogy is mondjam... a bélműködésem is kezd szagossá válni, ha értitek, mire gondolok. Hű, ez nagyon ciki! Mindig ez van, mikor igazán izgulok. Mi lesz velem majd a szakmunkásvizsgán, ha egy épületbe ilyen nehezen tudok belépni? Na, jó, nem kell ennyire előre szaladni, addig még van egy kis időm. Most most van. Jó, tudom, ez egy hülye mondat volt. Bár ha jobban belegondolok, akkor igaz. Mert hát a MOST a fontos. Légzés gyakorlat: levegő kifúj, aztán befúj.

Nem történhet semmi rossz, semmi ciki, semmi olyan, amit sokáig fognak emlegetni és most valóban beillesz-kedek az osztályba! Csak nem lehet olyan nehéz! Akkor be is lépek. Most. Mondom most! Na, most már végre engedelmeskednek a lábaim. Oké, határozottan kijelenthetem, hogy az épület bent is ugyan-azt a benyomást kelti, mint amilyet kintről, úgyhogy félek. Méghozzá nagyon. De nem hagyhatom, hogy mindez befolyásoljon. Magabiztosnak kell tűnnöm. És mit tesz ilyenkor egy magabiztos tinilány?

Hát megkeresi az osztályát az udvaron, mert ott lesz az évnyitó. Azt hiszem, azon az ajtón jutok ki oda.

Na, végre itt vagyok az udvaron. Mennyi jókedvű diák! Pedig ha belegondolok, a legtöbben nem is szeretnek suliba járni. Akkor meg mégis minek örülnek? Á, megvan! Újra láthatják a barátaikat és beszélhetnek nekik a nyári élményeikről, vagyis arról, ami nekem nem volt. Mármint persze volt néhány ez, meg az, de nem mentünk nyaralni, pedig sokan ezt szokták tenni ilyenkor. És hát barátom is csak egy van, méghozzá egy olyan, aki nem ide fog járni. Tulajdonképpen az én nyári élményeim nem igazán voltak jók, mert szokásomhoz híven, sokszor hülyét csináltam magamból, úgyhogy nincs min hencegnem. Na, mindegy, nem érdekes, most megkeresem az osztályomat. Végre egyszer hosszú idő után egyszerű dolgom van, mert a betonra vannak írva krétával az osztálynevek. De jó! Így legalább biztosan nem állok rossz sorba. Bár az nem igazán világos, hogy a többiek miért nem álltak még be. Mindenki inkább beszélget és megy ide-oda, pedig 5 perc és kezdődik az évnyitó. Hát ez senkit sem izgat? Jó, nem baj, én azért itt várok, biztos jön még valaki. És nem nagy meglepetésemre így van. Mögém áll egy 7

kedvesnek tűnő szőke hajú lány.

- Szia! A nevem Kati. Te is a 9. B. osztályba fogsz járni? - az ismerkedési szokásaim hagynak némi kívánnivalót maguk után. Ha abba a sorba áll be valaki közvetlenül az évnyitó előtt, mint én, akkor valószínűleg egy osztályba fogunk járni. Úgyhogy a kérdésem felesleges volt. De azért legalább bemutatkoztam. Az jó, nem?

- Szerinted? - mi van az emberekkel mostanában? Úgy látszik, mindenki szeret nekem nem tetsző

hangnemben beszélni velem.

- A válasz igen, gondolom. Jól tippeltem? - azt hiszem, hogy most viccelődni akartam. Nem tudom, hogy sikerült-e, mert már nemcsak a hangja nem tetszik, hanem az sem, ahogy néz. Kedves kinézetű

lányból hamar lett belőle egy félelmetes lény. Szinte már olyan, mint aki mindjárt nekem fog esni. De azt hiszem, próbálkozom tovább - Neked mi a neved? Az én nevem Kati. Egy osztályba fogunk járni ezek szerint - talán az erőltetett mosolyomat sikerült továbbfejlesztenem úgy, hogy a velem szemben lévő

személy számára természetesnek tűnjön. Jó, nincs előttem tükör, de azt hiszem, hogy sikerült.

- Mi közöd van ahhoz, hogy mi a nevem? – na, jó, mégsem. Most még gonoszabbnak néz ki. Azt hiszem, hogy inkább megfordulok, mert egyértelmű, hogy nem szeretne velem beszélgetni.

Aztán megkönnyebbülök, mert most mindenki kezdi megtalálni a helyét. Most aztán már tényleg biztos vagyok benne, hogy jó helyre álltam. Na, nem mintha a betonra írt szám és betű nem lenne elég egyértelmű. A műsor alatt egyébként - ami mellesleg nagyon unalmas - nagyon sokan beszélgetnek. Van mondanivalójuk, az egyszer biztos. Áú! Mintha valaki meghúzta volna a hajamat! Hátranézek, de nem látok semmit, de van egy gyanúm, hogy ki volt. De az is lehet, hogy csak véletlenül ért hozzá valaki.

Olyan szorosan állunk egymás közelében, hogy néha már azt sem tudom, ki van mögöttem. Úgyhogy nem szólok semmit, mert nem akarok rögtön konfliktust.

Nem sokkal később már mind, akik a 9. B.-hez tartozunk, beülünk az osztályterembe. Úgy foglalják le egyesek a székeket, mintha a tulajdonuk lenne. Követem a példájukat és kiválasztok egyet én is magamnak, méghozzá a középső padsor 2. padjában. Azt hittem, majd mellém is ül valaki, de ismét tévedtem. De biztos csak azért van, mert páratlan az osztály létszáma, nem? Ugyanis nem lehet 2-vel maradék nélkül osztani a 25-öt. Úgyhogy most én lettem a maradék. Jaj, ez rosszul hangzik. Rögtön az első napon maradék lettem. Szánalmas! De most nincs időm belefeledkezni az önsajnálatba, mert magabiztos testtartással, kiskosztümben belép az osztályfőnök. Csinos, középkorú nő, aki jól láthatóan ad a külsejére. A sminkje, a haja és a ruhája is tökéletes, semmi kifogásolható nincs benne. Bezzeg az én hajam olyan mintha, meg sem mostam volna. Pedig megmostam, esküszöm! Tegnapelőtt. Bár ha indulás előtt mostam volna meg, akkor sem nézne ki jobban. Bár ahogy körülnézek, a 19 lány között - igen, azon nyomban megszámoltam - nem mindenkinek tökéletes a haja. Bár talán nem is olyan, mint az enyém. Na, jó már kezd fájni a nyakam, mert ide-oda forgatom a fejemet, hogy körülnézzek a diáktársaim között.

Inkább abbahagyom, hogy figyeljek a tanáromra.

- A nevem Nagy Szabolcsné, én leszek az osztály-főnökötök - az arca kedves, a hangja kimért. Nem tudom, hogy mit várhatunk tőle - Szeretném, ha sorban bemutatkoznátok. Mondjatok magatokról valamit, például azt, hogy miért választottátok ezt a szakmát! - amint ezt kimondja, rögtön a baloldali padsor utolsó padjában ülő gyerekekre néz, hogy ők kezdjék.

Valahogy valami külső hatalom, vagy nem is tudom, hogy micsoda, nem igazán akarja, hogy odafigyeljek a többiekre. A tenyerem most jobban izzad, a bélműködésem pedig ismét azt csinálja, amit az épület előtt.

Továbbra sem tudok odafigyelni arra, hogy mit mondanak magukról mások, mert csak az az egy dolog jár a fejemben, hogy én mit fogok magamról mondani. Pedig most az is lényeges lenne, hogy én megtudjak a többiekről valamit, hogy megismerhessem őket, de az önzőségem ezt egyáltalán nem hagyja.

Tulajdonképpen, ha jobban belegondolok, életem nagy részében egy emberrel vagyok igazán elfoglalva.

Az pedig nem más, mint én magam. De valahogy ezt nem tudom kikapcsolni. Pedig jó lenne, mert talán akkor nem érdekelne annyira, hogy mások mit mondanak rólam.

- Most te jössz! - mondja a tanárnő olyan hangvételben, mintha már nem először szólna hozzám. Hát az meglehet, mert annyira lefoglaltak a gondolataim, hogy bizonyára nem vettem észre. Valahogy nem lepődöm meg magamon, mert sokszor olyan jól ki tudom zárni a külvilágot, hogy az igazán irigylésre méltó.

- Hát... Izé... Ö… - micsoda kezdet. Na, azt hiszem, a bemutatkozásom nem fog összejönni.

- Mi a neved? - kérdezi az osztályfőnök kedves hangon. Hú, most megkönnyebbültem, mert azt hittem, 8

hogy ő is beáll azoknak a sorába, akik nem beszélnek kedvesen velem mostanában. Bár ha jobban belegondolok, mikor mondta, hogy én jövök, akkor egy kicsit mintha türelmetlen lett volna a hangja - Mi a neved? – kérdezi ismét, gondolom azért, mert még egy normális választ sem tudtam adni. Nyelek egy nagyot.

- Vita Katalin vagyok - na, nem is volt olyan nehéz!

- Miért szeretnél pék lenni? - ajaj, erre a kérdésre nem számítottam. Pedig kellett volna, hiszen azt hiszem mondta is, hogy erről is kérdez minket. A többiektől is biztosan megkérdezte, de mivel nem figyeltem, így nem tudom, hogy mit válaszoltak. Pedig én nem tudom, hogy mit mondjak. Tényleg nem.

Hiszen nem is akarok pék lenni. Vagyis nem tudom, hogy az akarok-e lenni. Fogalmam sincs. De ezt csak nem mondhatom. - Nos? - micsoda türelmetlen egy nő!

- Szeretnék egyszer egy pékséget, amelyben egészséges pékárukat árulnék, mert fontosnak tartom az egészséges életmódot - na, jó, fogalmam sincs, honnan jött ez a válasz. De ha belegondolok, nem is lenne rossz egy ilyen pékség. Ó, de jó! Azt hiszem, megvan a célom! Bár azt nem igazán értem, hogy hirtelen miért kezdenek sutyorgásba néhányan.

- Szép gondolat! Örülök, hogy ilyen fiatalon valaki fontosnak tartja az egészséges életmódot - olyan jól esik ez a dicséret! Pedig én azt hittem, hogy valami nagy hülyeséget fogok mondani, de ahelyett, hogy ezt tettem volna, olyat mondtam, ami egy nagyon jó ötlet. Büszke vagyok magamra! Na, igen, csodák márpedig vannak. Ezt most azért mondom, mert általában szégyellni szoktam magam, most azonban ritka alkalmak egyikeként büszke vagyok magamra. Olyan jó ez az érzés. Bár a többiek sutyorgása kezd igazán zavarni.

- Köszönöm! - mosolygok elégedetten. De most már annyira zavar ez az állandó beszélgetés, hogy muszáj odafigyelnem.

- Fontos neki az egészséges életmód! Micsoda hülyeség! - mondja az egyik lány a másiknak, aki helyeselni kezd. - Stréber! És hallottátok, hogy a neve Vita? - teszi hozzá egy harmadik. Nem értem, hogy mi ezzel a gond. Azt hiszem, Marcinak igaza volt. Nem szabadna hangoztatnom az ilyen dolgokat.

Bár nem azt tettem, hanem csak válaszoltam egy kérdésre. Marci szerint azzal nincs semmi gond.

Különben sem akarom másnak mutatni magam. De akkor mit tegyek? Hogyan legyek önmagam úgy, hogy közben megkedveljenek engem? Nem akarom, hogy itt is kinevessenek, mint az általános iskolában.

Az óra után igazán itt volt az ideje, hogy tartsunk egy kis szünetet. Annyi mindent mondott a tanárnő, hogy majdnem teleírtam a kis jegyzetfüzetemet és bele-fájdult a kezem. Már rég írtam egyszerre ennyit.

- Hé, Vita! Szerinted mi az egészségesebb: a cukor, vagy a koffein? - kérdezi kiabálva és hát mit is tagadjam, gúnyolódó hangon az egyik fiú. Nem igazán érzem, hogy válaszolnom kellene, úgyhogy visszafordulok és olvasgatom a jegyzetfüzetemet. – Na, mi van, süket vagy? - kérdezi ismét - Hagyd Ágoston! Szerintem a királynő nem tart méltónak arra, hogy beszéljen veled - mondja egy másik. Na, kezdődik! Azt hittem, hogy itt minden más lesz, de naiv dolog volt részemről az, hogy ezt gondoltam –

Kedves, drága királynő! Bemutatkoznék. A nevem Lóránt. Bocsássa meg Ágoston tolakodását! - Azt hiszem, hogy rögtön sikerült legalább 3 ellenséget szereznem: az első a lány, akivel beszélgetni akartam az udvaron, de nem tudom a nevét, mert nem figyeltem oda. Aztán pedig itt van ez az Ágoston, meg a Lóránt, akik így beszélnek velem. Komolyan nem értem őket.

- Na, már az udvaron éreztem, hogy nem vagy normális. Még jó, hogy nem beszélgettem veled. Ilyen hülye vezetéknevet! Sőt, még fingszagú is vagy!- szól közbe az a lány és szinte mindenki nevetni kezd -

Nem véletlen, hogy egyedül ülsz. Senki nem akar melletted lenni - hirtelen, milyen közlékeny lett.

Bezzeg az udvaron ő nem akart hozzám szólni. Ismerem ezt a típust. Az ilyenek előre véleményt formálnak valakiről, ami önmagában még nem probléma, hiszen mind ezt tesszük. Viszont ő abba az ágba tartozik, akik felül sem akarják írni az első benyomást. Én nem ilyen vagyok. Először szimpi volt a csaj, majd nem. Tehát azzal, hogy jobban megismertem, megváltozott a véleményem. Az is lehet, hogy ha többet megtudok róla, akkor találok benne valami jó tulajdonságot és akkor ismét szimpatikussá válhat számomra. Az első benyomás szerintem egy olyan állapot, amellyel két dolgot lehet kezdeni: beismerni, hogy megváltozhat, vagy pedig minden helyzetben makacsul ragaszkodni hozzá. Ez a csaj az utóbbihoz tartozik. Valahogy most úgy érzem, hogy bármit tehetnék, vagy mondhatnék, akkor sem fog kedvelni, mert ő ezt már eldöntötte magában. De talán csak tévedek és valamikor majd meg akar ismerni. Közben azért a nevét is megtudom, mikor Ágoston megszólítja: Ildikó. Szóval megvan a 3 ember, aki eldöntötte, hogy nem ad esélyt. Bár azt hiszem, hogy 25-ből 3 egészen jó arány, ha nem vesszük figyelembe a sutyorgókat, na és persze azt, hogy mindezen ellenségeimet mind az első nap szereztem. Ja, és az Ildikó 9

mögöttem ül, ahogy most a becsengetéskor kiderült. Ajaj, végem van!

Bár tegnap dühös lettem Marcira, azért jó lett volna újra találkozni vele. Azt mondtam neki, hogy ma már telefonálhat, de hiába várom, semmi. A mobilom nem akar megcsörrenni, pedig már lassan délután 5 óra lesz. Azt hittem, hogy amint vége a sulinak, az lesz az első dolga, hogy felhív, de nem így történt.

Borzasztóan érzem magam. Tudom, hogy tegnap azt mondtam neki, hogy rossz barát, de nem úgy nézett ki, mintha komolyan vette volna, hiszen nem is úgy gondoltam. Az egész kávézós jelenet inkább olyan volt, mintha egy vígjáték szereplői lettünk volna. Bár ő megbántott engem azzal, hogy űrlénynek nevezett barátságunk ideje alatt már sokadszorra. Szóval, ha valakinek meg kellene sértődnie, az én vagyok, nem pedig ő. Vagy lehet, hogy mégis megbántottam? A bizonytalanság sosem tartozott a kedvenc érzéseim közé. Marci sokat jelent nekem, mert a szüleim mellett ő az a személy, aki a hibáim ellenére is meg tud tűrni. Mi lesz velem, ha soha többé nem szól hozzám?