Királydrámák 11.

John Ford

VII. Henrik

John Ford

VII. Henrik

avagy

Perkin Warbeck

– Egy furcsa igazság

ahogy (egykor) előadták a királyné őfelségének szolgálói a Drury lane-i Phoenixben[1]

Perkin VVarbeck – A Strange Truth Acted (sometimes) by the Queen’s Majesty’s Servants at the Phoenix in Drury lane.

Fordította és az utószót írta

Magyar Pál

Hungarian translation © 2022 Magyar Pál

ISBN 978-615-01-3346-1 (.epub)

ISBN 978-615-01-3347-8 (.mobi)

Tartalom

Személyek

Előhang

Első felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

Második felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

Harmadik felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

4. szín

Negyedik felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

4. szín

Ötödik felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

Utóhang

Utószó

A szerző

A dráma

A fordító megjegyzései

Ajánló

Vasbordájú Edmund

II. Edward

III. Edward

II. Richárd – 1. rész

IV. Edward

Morus Tamás

Két nemes rokon

Favershami Arden

Jegyzetek

A Plantagenetek családfája

Személyek

VII. HENRIK, angol király

URSWICK, a káplánja

STANLEY, királyi kamarás

DAUBENEY│

OXFORD│ angol nemesek

SURREY│

CLIFFORD│

IV. JAKAB, skót király

CRAWFORD│

Crawford GRÓFNÉ, a felesége│

DALZELL│ skót nemesek

HUNTLY│

CATHERINE, a lánya

JANET Douglas, a kísérője

a durhami PÜSPÖK

MARCHMONT, követ

AYALA, spanyol ügynök

Lambert SIMNEL, királyi solymász

Perkin WARBECK

FRYON, a titkára│

Ó WATER, Cork polgármestere│

HERNE, textilkereskedő│ Warbeck követői

SKELTON, szabó│

ASTLEY, írnok│

POROSZLÓ

SZOLGA

Küldöncök, hóhér, gyóntató pap, követ, a poroszló segédei, őrök, katonák, maszkák, hölgyek és kíséret

Előhang

Ritkák már az ily Természetü Művek,
A dívatból manapság úgy eltűntek,
Hogy felélesztni Jogosabbnak számít
Elmúlt Idők régi komédiáit,
Mint bátorítni bölcs Serénységet;
Nem mert híján van bennük az Müvészet:
Elméset alkotnak nem kevesek,
És friss babérra törni sem restek;
De az Igazság híányzik Belőlük,
Kik istenítik önszeretetük,
Úgy vélve, hogy az Írón túlszárnyalnak,
S (szükségbül) az Szinészeken ugyancsak.
De kik öneszükért rajonganak,
Őróluk EME SZERZŐ inkább hallgat;
Mert Ő a Józan elméjűeknek
Játékba szőve mutat Történelmet:
S nemes Történelem, híres s igaz:
Mert míénk, s legnemesebb mindig az;
Nem Frank-, Olasz-, Spanyolhonból lesett,
Hanem Hazánkban Feljegyeztetett;
Mely oly gazdag sorában hős Tetteknak,
Mint mit termékeny Indulat Cselekménye nemzhet csak,
Hogy ékítsen Színházakat s Színpadjuk.
A Színeket itt nem korlátozhatjuk,
Mert túlontúl szűk maga az egész Hon,
Hogy Vetélytársakat a Királyságért elbírjon;
S itt nincs fölös, erőltetett derültség,
Hogy az széles tömegeknek tessék;
Dicső remény Sorsának támasza
Ezen kettő csak: IGAZSÁG s HAZA.

Első felvonás

1. szín

Westminster[2]. A királyi fogadóterem. Jön Henrik király[3], akit a püspök[4] és Stanley[5] a trónhoz kísér; Oxford[6], Surrey[7], Daubeney[8] és őrség.

Henrik

Hogy még mindig kisértenek, üldöznek,
Rémítenek az újsütetü nagyság
S csalóka felség jelenései,
Akárha csak pünkösdi kírály volnánk,
Csupán verejték s vér hullajtására
Rendelve nevetségben s megvetésben,
York[9] kísérteti[10] mellett, érdemünkön
Aluli; ám szilárdan ülünk mégis
Királyi származásunknak jogában;
Angolhonunk megcsonkitott népének
Feltépett arcát s vérzö sebeit,
Mint jó orvos, begyógyitánk gondosan;
S hiába minde munka az békéért,
Személyünk még sincs biztonságban itt.

Püspök

York bűvigéivel dühöngö gazság
Új szellemeket ídéz meg. Kilencven
Év[11] során tíz angol király s főherceg,
Hatvan nagy herceg s gróf, ezer nemes
S vitéz lovag s kettőszázötvenezer
Alattvaló áldoztatott fel[12] becsvágy
S viszály éhének polgárháborúban;
A menny igaz erőinek e heves
Boszúja záporoza volna tovább,
Romlást s pusztúlást hozva, ám Kegyelem
Hüvelybe dugta az igazság kardját,
Újjászületést és új lelket adva
E vérefolyt népnek szent személyedben.

Daubeney

Negyedik Edvárd[13], kétes jósors útán,
A földbe tért, fiaira, Edvárdra[14]
S Richárdra[15] hagyva véres szerzemény
Örökségét: ez ifju hercegeket
Sírba küldé[16] gyalázatos nagybátyjuk,
Zsarnok Richárd[17]; – de ígazságos az menny,
Te kihuzád őt disznoólából[18]
Önkezeddel, mit Isten erösített,
S hullává sújtád az sötét bitorlót.[19]
De az York-ház nem oszlik becsületben;
Habár jogát Lancaster visszavette,
Mert Edvárd lánya Henrik kírálynéje[20], –
Áldott frigy s tartos áldás ez kifulladt,
Szegény szigetnek, ha a hulladék,
A York-háznak mihaszna maradéka
E békességet el nem írigyeli.

Oxford

Burgundi Margit[21] szítja egyre még
A szakadás parázsát.

Surrey

Talmi tűz,
Se vílágost, se meleget nem ád.

Daubeney

Richárdnak[22], apjának fejetlen törzse;
Király bátyjának, Edvárdnak végzete;
Unokaöccsei meggyilkolása
Gaz Gloucester, egyívásu öccse által;
S ama Gloucesternek önnön pusztulása
– Mi rendelést mind szentesíte menny –
Se hatja meg e nőstényszörnyeteget:
Sátáni praktikák bányájából
Tovább hozza fel lázadás ércét.

Oxford

Az ő korában – láss csodát – termékeny lesz,
Pedig meddő volt ifjusága teljén;[23]
S a terhessége, ahogy más anyáké,
Nem ér véget kilenc vagy tíz hónappal;
Nyolc vagy hét évig hordja gyermekét;
S születö ikrei csodagyerekek:
Tizenöt évesen jön az világra
A legifjabb is; vad, szálas suhancok,
S királyokkal harcolni képesek;[24]
A yorki rosszakarat szobrai.

Daubeney

De bálványok csupán; acélpöröly
Parányi darabokra zúzza őket.

Henrik

Lambert, az idösebb, minket szolgál,
Gondoskodásunkban előléptetve
A konyháról solymásszá; furcsa példa!
Mely az különbséget mutatja jól
Nemes jellem s alantas származás közt;
De Edvárd második fia megint él,
S a parvenü herceg, újjáéledt York,
Kit az Towerben meggyilkoltak rég,
Királyotoknak mondja most magát.

Stanley

A trón betelt, becses uralkodóm.

Henrik

Igaz, s a jogos örökös ül rajt',
Stanley; hű alattvalók szent imája
S az angyalok hada biztos védelem
Betolakodók minden ereje
S fortélya ellen. – Ám tegyük fel most,
Hogy néhány nagy nemesünk támogatná
S segítné Perkin[25] herceg felkenését;
Adományink bőkezün osztogattuk,
Elismerítek mind, hálátlanok közt.

Daubeney

Kutyák, hálátlan szörnyek, árulók!

Henrik

Maradjon csendben az, ki bűnös, Daubeney;
Nem gyanusítok senkit, bár tudom,
Királyság ellen ídegen merény
Nagy otthoni barátok nélkül ritka.

Stanley

Ha kötelesség, hűség s más ily jó érv
Makacs lázadást elhárítni nem tud,
A vész, amely nemrég esett a rangos,
Előkelő urakkal Simnel pártján,
Többet mint félelmet, kész rettegést
Parancsol bármi összeesküvésnek.
Magas rangú Lincoln[26], de la Pole[27] fía,
Kildare-nek grófja, az a Mac Gearailt[28],
Francis Lovell[29] úr, az német báró,
Martin Schwartz[30], meg Broughton[31] s a többiek
– Látványos végük némi kegyelemmel –
Elég precedens, hogy figyelmeztesse
E jelenkort s bárkit, ki benne él,
Mily dőreség, mi több, őrültség lenne
Kisujjt mozdítni is kívüled másért,
Aki a címet csak bitorolná.

Henrik

Tudjuk, szeretsz, s mi szíveden, a szádon;
S nem gondolunk itt senkiről kevesbet. –
Milyen kitarton űztük ez tacskót,
Mióta elszabadult, lyukról lyukra,
Hiszen tudjátok: elsöként Írhonban,
Forrongás ez szokásos színpadán
Lépett fel ez bohóc;[32] a Mac Gearailtok[33]
S a Buitléirek[34] támogaták megint
E kolosszális alkotást; onnét
Francía Károly[35] hívta védelmébe[36]
Mint Anglia jogos örökösét;
De ez csupán franc színlelés vala,
Békére tőrekedve mivelünk;
Amit mikor megadtunk, hirtelen
E szalmaláng Frankhonbul elillant,[37]
Roszabb levegőt fertőzni: megtudtuk
– Fattyú Nevill[38], Taylor[39] s még száz lázadó
Gaz rosszszándéka ellenére ís –,
Hogy Flandriába vonult vissza most,
A szukához, mely ellé ez kutyát,
Burgundi Margithoz.[40] De levadásszuk
Még az boszorka termeiben ís,
Védelmezze maga a főherceg[41] bár!

Surrey

"Angolhon szép fehér rózsájá[42]"-nak
Nevezte Margit.

Daubeney

Padlokefélőnek[43]
Jobban beillne a flamandoknál
Egy részeg dáridó[44] után az úr.

Urswick[45] jön egy papírral.

Urswick

Kegyes felség, olvasd e papírt, kérlek.

Henrik király olvas.

Püspök

Királyunk arca élénk színt öltött.

Daubeney

Jó hír, higgyétek el, tanácsnokok.

Henrik

Figyelj csak, Urswick. Elszállásolád?

Urswick

Erős biztonságban, felséges úr.

Henrik

Elég; – Jön Barley[46] is?

Urswick

Nem, jó uram.

Henrik

Nem számit – ő burjánzo gyom csupán,
Ha kedvünk tartja, tövestől kitépjük:
De erről majd többet hamarosan. –
Úgy gondolám, urak, hogy udvarunk,
Oly okokból, miket megtudtok majd,
Westminsterből a Towerbe[47] helyezzük:
Megszállni ott fogunk ma este már; –
Intézkedj íziben, kamarás[48] úr.

Stanley

(Félre) Hogy az Towerbe! (Fenn) Ígenis, felség!

Henrik

Jertek, barátaim: az ég kitisztul,
A nap kisüt s eloszlanak e felhők.

Harsonaszó. Mind el.

2. szín

Edinburgh[49]. Lakosztály Huntly grófjának házában. Jön Huntly[50] és Dalzell[51].

Huntly

Uram, csak az időt pocsékolod.

Dalzell

A búmat oly ridegen olvasod,
Hogy ahol az szöveg érv irgalom
S öszinte szerelem ügye mellett,
Értelmezésed, jó uram, megrontja,
Sok kedvtelést beléje magyarázva.

Huntly

Sok kedvtelést! Nem úgy van, Dalzell úr,
Megesküszök. Figyelj rám, jó lovag.
Tudom, nemes legény vagy, megnyerő,
Egy tiszteletre mélto családból,
S igyekvö és elszánt, hogy az világban
Nemes tettekkel birkózz meg s kitűnj,
Utókor hogy dicsérve emlegessen;
Nincs ellenemre, hogy vonzódsz lányomhoz,
Jó Szent Andrásra[52], nincs; de ez mumus,
Rang kurafi meséje – rangé, Dalzell! –
Oly szüntelen csacsog fülembe Kate-em
Vérében csörgedző királyi részről[53],
Hogy oly veszélyes néked ily közel
Fészkelni magadat egy sasfiókhoz,
Mint mily botorság az én helyzetemben
Ezt megengedni. Elmondtam, mit kellett.

Dalzell

Ez ígazsággal olyan ürmöt[54] főzsz,
Hogy sajgo szájpadlásomnak nem hagysz
Reményt kellemes ízt érezni többé;
Tudom, nemes Gordon, hogy Dalzell sorsa
S nagy Huntly lányának származása közt
Beláthatatlan távolság feküszik;
Ő az király rokona trónközelben,
Vérbeli hercegnő, s én alattvaló.

Huntly

Nemes alattvaló; tegyük hozzá.

Dalzell

Hozzátehetnék többet ís, egyenest
Az Mure[55]-tól levezetve származásom,
A skót lovagtól, kínek lánya szülte
Azt, ki a Jakabok sorát nemzé,
Kik az jogart markolják máig ís.
De az rokonság már nem a miénk,
Mikor való alakjuk emlékét már
Sok év elnyelte, ahogy óceán
Elmossa az partmenti réteket,
S elenyésznek; mert álljak bár első,
Ősi nagyságomban, ha szolgájának
Hercegi úrnőm nem fogad el, mindegy,
Akár paraszttá, semmivé leszek,
Vagy az csodák trónjára léphetek.

Huntly

(Félre) Ej, Szent Andrásra, minö vérmesség!
Heves tüz ég benne; bár tudtom nélkül
Övé lenne lányom. De nem szabad.
(Fenn) Nohát, fiatalúr, ez még nem elég;
Ha makacs az lány s nem hallgat jó szóra,
Szöktesd meg s fuss el véle; tedd, igen:
Járj pajkos táncot[56] és ugráld körül
A vílágot, hogy nyelveket tanulj:
Virágzo szakma lesz, megélhetsz így.

Dalzell

Bocsáss meg, ily alantasság nem illik
Lányod erényéhez s tisztességemhez.

Huntly

Dühöngsz. (Félre) Rám ütne bár, megérdemelném.
(Fenn) Add kezed, barátok vagyunk; folytasd
Az udvarlást kedved szerint; ha többre
Mégy szenvedéllyel, mint én jó tanáccsal,
Tiéd: szép párosítás, tisztességes.
Én csak nyelvem használom apai
Hatalom nélkül; használd te tiéd:
Mit megszerzsz, tíéd; ne több szót; nyerd el őt.

Dalzell

Megáldasz; túl szegény köszőnetem,
Leróni adósságomat feléd.

Huntly

Sőt, pontosan elég szegény hozzá.
(Félre) Végtelenül szeretem szellemét.
(Fenn) Nézd, itt jön: rá, rá most, uram, gyerünk.

Jön Catherine[57] és Janet[58].

Catherine

Jelenléted parancsolja királyunk,
Apám uram.

Huntly

A gavallér… ez úr,
E szolgád, Kate, gazdáddá kíván lenni.

Catherine

Ismerem őt, egy érdemes barátom.

Dalzell

A legalázatosabb csodálód.

Huntly

(Félre) Úgy hát! A vadászat megkezdödött;
S én nem fogtam szimatot eddig még;
A nyúl s a kopó egy falkában vannak.

Dalzell

Nemes hölgy, hogy mily méltatlan vagyok
Szolgálni erényed s becsűleted,
Hogy mily reménytelen vágyam élvezni
Megbecsülésed s még inkább szerelmed, –
Csupáncsak elkeseredésre ok,
Hacsak jóságod nagy szabadosságot
Nem ád merészségemnek s gyönge szárnyú
Törekvésemnek.

Huntly

(Félre) Satnya ez nagyon.

Catherine

Uram, nem akarlak félbeszakítni.

Huntly

(Félre) Naná! Még ő fog néki udvarolni,
Fejem reá. – Uram, gyerünk tovább.

Dalzell

Gyakran hangoltam búm etűdjét úgy,
Hogy édesítse disszonanciánk
S mélyítse irgalmad; de mindhiába:
Reményem elmerült, s fel nem jött volna
Elmondni egy vigasztalan szerelmes
Történetét, ha most atyád, a gróf…

Huntly

(Félre) Rám céloz, biztos.

Dalzell

…Miútán megvitattuk helyzeted,
A te nagyságod s az én kícsinységem,
Nem ada volna engedélyt biztatva,
Sőt bátorítva botladozo nyelvem.

Huntly

(Félre) Mi? Hogy van ez? Biztatva! Bátorítva!
Én bátorítálak! Hallod, uram? –
Ármányos trükk, de furfangos; – figyelsz?
Mit mondtam néked? Az lényegre, gyerünk.

Catherine

Nem lesz rá semmi szükség, jó uram.

Huntly

Úgy hallgass meg, Kate. – Fogd te azt a kezét,
Én ezt. – Egy kérö s egy apa közt állsz,
S szived javát akarja mindkettő:
Ö szenvedélyért udvarol neked,
Kötelességért én; ö szolgaként kér,
Én az természet adta elöjoggal
Parancsolhatnék, ám tanácsolja csak
Törődésem, mit kényszerítni nem fog.
Csak egy választásod lehet; házasság
Köteléke birtoklás egy életre,
Nem kedv szerint. Gondold meg, kíé vagy, s ki;
Hercegnő skót királyi vérből, szépség
S ifjúság teljes fényében. Királyunk,
Ki a trónon ül, ifjú, s még nőtlenként
Személyét tettekben veszélyeztetni
Kész az legapróbb alkalommal ís;[59]
Ezért amily biztos vagyok, megsértni
Hogy származásod s neveltetésed nem
Mered engedve női könnyelműség
Silány szeszélyének, oly biztos vagyok,
Hogy gondolataid aképp szabod,
Hogy véled egyenlő, ha nem magasb,
Mellett kössél ki. Catherine, Dalzell úr,
Ki korban ifju, becsületben meglett,
De nem büszkélkedik se címekkel,
Se birtokkal, mi fenntartná vagy toldná
Jövőd kilátásit. Döntsd el, mit akarsz,
S határozz bölcsen, mert szabadságot kapsz;
Élj véle. Ha a sors nem rendelé,
Az én magasságom fölé hogy emeld
Reményidet, ne hagyd, hogy szenvedélyed
Becsűletem feledésbe süllyessze;
A magad úra vagy; én béfejeztem.

Dalzell

Igazlátó vagy, igazság s bölcsesség
Megtestesült gyökere, törzse, lénye.

Catherine

Édes lényeged engedékenysége,
Apám, legmélyebb engedelmességet
Parancsol; oly nagy szabadságot adtál,
Hogy nincs képességem választani
Példának útmutatása nélkül;
Amelyből nap mint nap megtanulom,
Hogy amennyível atyai szigorod
Mérsékled, annyival inkább hajolok
Követni egy leány kötelességét.
Származást, címeket s előmenetelt
Se nem csodálom, sem le nem becsülöm;
Csak ez tökéletességre törekszek:
Ugy élni s halni, hogy ne pironkodj
Egy tettemen se, hogy tiéd vagyok.

Huntly

Ó, Catherine, úgy nősz szívemben, mint béke,
Minden egyes órát ünneppé téve.

Catherine

Tenéked, Dalzell úr, e szókat mondom:
Az érdemedről szólva hírneved
Tisztán cseng közönséges ajkakon is,
De az legjobbakon hő példaként.

Huntly

(Félre) Mily jó némber, hitemre, jó leány.

Catherine

Saját értékem többre tartom, hidd el,
Azáltal, hogy te nagyra becsülöd.
Ha az felajánlott szolgálatodnak
– Ahogy te nevezed – a folyama
Bóknál állhatatosabban folyik,
Az örömömre fog szolgálani,
Méltó szerelem hogy méltó tettekhez
Vezessen, s ezek által gazdagon
Tiszteletre méltó nevet végy nőül;
Igy utokor fennkölt dicsérete lesz
Örökösöd, s szép krónikádban én
Mint az dicső sarj anyja szereplek majd.

Huntly

(Félre) Ó, bárcsak ifju lehetnék megint!
Büszke veszélynek udvarolnék érte,
S hírnévből szellemet szívnék magamba.

Catherine

Jelenleg ez mind, mit felelni merek:
Mikor tapasztalatnak érettsége
S némi eltelt idő megérleli,
Hogy ifjuságomnak szabadságát
Felváltsam esküre, vágyam nem lesz
Erény biztosb záloga páromúl,
Mint az, mi benned él; addig reményim
Megőrzi biztosan, hogy barátom vagy.

Dalzell

A becsvágyat te arra készteted,
Áldott hölgy, hogy ne szárnyaljon messzebb
Lágy hangod illatos lehelleténél. –
Nemes Huntly úr, ez beszélgetésnek
Nagylelküség teljes mérvét adád;
S ezért parancsolj legszerényb szolgáddal.

Huntly

Elég, továbbra is barátok vagyunk,
Tart szíves szeretetünk. – Kate, enyém vagy! –
De ne többet, Crawford uram jön itt.

Crawford[60] jön.

Crawford

Királyunktól jövök, jó Huntly úr,
Ki sürgösen segítséged kivánja
A tanácsban.

Huntly

Valami súlyos ügy?

Crawford

Néhai Edvárd második fiának,
York hercegnek, ki hogy hol rejtezett
Tizennégy évig, nem tudom, titkára
Kihallgatást kér gazdánktól, s azt mondják,
A herceg is követi az udvarba.

Huntly

Herceg herceg hátán, tolongnak itt
A fenségért. – Megyek veled, uram.

Crawford

Szolgálatom, hölgyem!

Catherine

Sétálunk, úram?

Dalzell

(Félre) A bú bölccsé tesz; az idők változnak;
Hogy kelhessen, nyugodnia kell az napnak;
Én m'ért ne tenném? (Fenn) Szép úrnőm, várok rád.

Mind el.

3. szín

London. Lakosztály a Towerben; fáklyák égnek. Jön a püspök, Clifford[61] és Urswick.

Püspök

Meglátod, Clifford úr, hogy az urunk,
Henrik király mily módfelett rábízza
Személyét hűségedre; láthatod
Kegyelmét s nagylelkűségét abból is,
Hogy ily késő órán bizalmasan,
Magánlakosztályában örömmel
Fogad szine elé. Ne tartsd hát vissza
A felfedezésed; hanem ahogy vágysz
Kegyre s bocsánatra tévelygésidért,
Kiérdemelni úgy munkálj, felfedve
Minden tervet s kiagyalóikat.

Urswick

Feledj boszorkányságot s mágiát,
Bűbájt s ráolvasást, amit elmédre
Azon burgundi varázslónö szórt;
Légy önmagad barátja, Sir Robert,
Fedd fel szabadon lelkiismereted;
Öszinteségedért kezeskedik mind,
Aki szeret. S királyunknak ne hízelgj,
Figyelj oda: van oly bölcs, mint jóságos.

Clifford

Uram, nyomorult leszek biztosan,
Henrik ha könyörűletes nem lesz.

Urswick

Ehol jön az király urunk.

Henrik király jön.

Henrik

Clifford!

Clifford

(Letérdel) Gyökerezzék a földbe gyenge térdem,
Ha árulástul oly gyennyedtnek tűnök
Királyi szemedben, mint mily szörnynek lát
Sajátom, hogy hitemet megszegém.

Henrik

Állj fel; kezem nyújtom neked, Clifford,
A biztonságod zálogaként itt.

Clifford

Felséges gyógyír törődött lelkemnek,
S én mohón csókolom, uralkodóm. (Megcsókolja a király kezét és feláll)
Felség, te ígazságos úr vagy, ám én…

Henrik

Mondd, minden tény igaz, melyet leírtál
Saját kezűleg erre a papírra?
Valóban biztos értesűlés mind,
Ferdítés nélkül, ellenségeink
Szándékinak alakulásáról?

Clifford

Oly ígaz, mint ahogy vágyom a mennyet
S megtisztítni himlős becsűletem.

Henrik

Tudunk mindent, mióta ez meteor,
E bombasztíkus tűnemény kirobbant
Tournai[62]-ből Portugáliába[63], honnan
Imádatért a babonás írekhez
Húzá csóváját ez vad üstökös[64], mely,
Mikor Károly udvarába idézték,
Nevetséges kómában[65] tündökölt;
De onnan összetöppedett megint,
S sötétbe rejtezetten Flandriába
Lopódzott, s rázva talmi erö rongyát
Kiköte végül[66] Kentnek partjain,
Honnan megszégyenítve visszaverték,
Megvetve s -ölve az törvényszegőket;[67]
De mondd, mily új pályát tervez befutni?

Clifford

Írhon felé tart,[68] így utasitá
Az Étienne Fryon, excellenciád
Egykori francia nyelvű titkára,
Aki most Perkin oktatója, felség.

Henrik

Ármányos gazfickó ama Fryon, –
Te, püspök úr, nagyon jól ösmeréd.

Püspök

Szivében s tetteiben francia.

Henrik

Nemegy ír fej munkálkodik, tudom,
Árulás ez aknáján; fedd fel őket.

Clifford

A jobbakból senki; kedvük szegé
A jósorsod. Csalónak még nem volt
Ily esztelen csődtömeg csőcseléke
Tanácsosként: elsőnek ott van Herne,
Egy tönkrement textilkereskedő,
S Ó Water, Cork[69] volt polgármestere,
Majd Skelton, egy szabó s egy írnok, Astley;
S e Perkinnek hallgatnia kell rá,
Akármit hordnak össze; de Fryon,
Ki ravaszabb a többi hígagyúnál,
Biztatja, hogy Skóthonba meneküljön,[70]
S Negyedik Jakabtól kérjen segélyt;
Ez elhatározásra juttak most.

Henrik

Megint Fryon! A dögletes vipera;
A mérge, mit sziszeg, oly veszélyes, mint
Mily fertöző; hozzá méltó kell legyünk.
Nyíltan beszéltél, megkiméljük élted,
Clifford; de saját népünkből is vannak,
Akik kimondatlan maradtak; ők kik?
Nevezd meg őket, s barátok vagyunk,
S nyugodni térünk; ez utolso dolgod.

Clifford

Egy törvénytelen esküt meg kell szegnem,
Uram, hogy itt megtartsak egy igazt.

Henrik

No, csak rövíden.

Clifford

Az első a sorban
John Radcliffe[71] lesz, a FitzWalter báró,
Aztán Simon Mountford[72] s Thomas Thwaites[73] úr,
Meg William D'Aubeney[74], Astwode[75], Cressener[76],
A Szent Pál[77] esperese[78], William Worsley[79],
Két másik szerzetes[80] s Robert Ratcliffe[81].

Henrik

Ördöggé váltak az egyházfiak.
Ezek a főkolomposok, Clifford?

Clifford

Egy megnevezetlen maradt, nagyúr,
Akit szivesen elfelejtenék.

Henrik

Mi, még egy?

Clifford

S ne halld meg, mert midőn a kamarásod,
Sir William Stanley az listára kerül,
Mert ő a legfőbbik, hitelem vész;
Mégis, utolsoként neveztem bár meg,
Ez úr első ellenségid között.

Henrik

Urswick, hozz egy fáklyát ide hamar! –
Nézzél meg jól, maradt arcomban vér?

Püspök

Furcsán megváltozál, felséges úr.

Henrik

Megváltozék! Clifford belém döfött,
Vagy azt álmodtam, hogy belém döfött. –
Fickó, bűnösök szokása azt hinni,
Hogy önnön foltjaik eltüntetik,
Ha megrágalmaznak náluk nemesbet;
A hazugság az árulás szolgája,
Mint látom. Élted elvesztéd megint:
Kegyelmem visszavonom, mert tudom,
Megismételni nem mered a nevet.

Clifford

Merem, s legjobb tudomásom szerint
Nevén nevezem ismét William Stanleyt,
Ki az tanácsával s az erszényével
A hamis York herceg fő segitője.

Püspök

Mily furcsa!

Urswick

Mily aljas!

Henrik

Még egyszer, újra![82]

Clifford

Sir William Stanley titkos ellenséged,
S ezt nyíltan is kijelentem, ha kell.

Henrik

Sir William Stanley! Ki? Sir William Stanley!
Kamarásom, tanácsadóm, udvarom
Szerelme, gyönyöre, kebelbarátom,
Személyem és kincstáram titkainak
S kulcsainak tudója s birtokosa,
Mindene mindennek, mi vagyok! Mily kín.
Bizalom kínja, – legyek önmagam
Árulójává, adjam fel jogarom
Edvárd hugának s fattyu hercegének!

Püspök

Elveszted önuralmadat, felség.

Henrik

Sir William Stanley! Ó, ne híbáztass;
Ö volt, csakis ö, ki, megmentve engem
Richárd véres kardjától Bosworth[83]-nél,
Letépte fejéről a koronát
S enyémre tette[84]. Sose hagya cserben;
Mivel érdemlém ki, hogy elvesszem e
Jó ember szívét, vagy ő az sajátját?

Urswick

Ily indulat nem illö felségedhez;
Az éj múlik; készülj fel az veszélyre.

Henrik

Legyen. Urswick, rendeld azonnal Stanleyt
A szobájába, s állíts rá egy őrt.
– Ezért jó, hogy a Towerben vagyunk. –
Clifford, ehelyt kell megszállnod ma éjjel;
Most ágyba; holnap majd beszélünk még. –
Szomoru lelkem furcsa bajokat sejt.

Daubeney

(Kívül) Hahó! Be kell hogy jussak az királyhoz!

Henrik

Ez Daubeney hangja; engedjétek bé.
Mily újabb zűrzavar gyülekszik még,
Szemünk az előzőrül elterelni?

Daubeney jön.

Mi hír?

Daubeney

Nagyúram, tízezer cornwalli,
Kik az adófizetést megtagadják,
Seregbe gyűlt;[85] Londonba tartanak
Egy ügyvéd[86] s egy kovács[87] vezetésével,
S velük tart Audley[88] úr; ahogy vonulnak,
Számuk gyarapszik napról napra; ők…

Henrik

…Bitangok! – ne több szót; ma este nem
Érdemesek gondolatimra. Ágyba;
S ha nem tudok aludni, majd virrasztok. –
Tanács ha megbukik s nincs kiben bízni,
A menny az igazt akkor is segíti.

Mind el.

Második felvonás

1. szín

Edinburgh. A fogadóterem a palotában. Fent[89] jön a grófné[90], Catherine és Janet más hölgyekkel.

Grófné

Jertek, hölgyek, folyik a készülődés
Ezen angol herceg fogadására;
Királyunk az szokottnál több pompát szán;
Kár lenne, ha hamisnak bízonyulna.

Catherine

Ég óvja ettül, az egész világ
Nevetne népünkön jámborságunkért!
Ez űgyet atyám gyomra nem veszi be,
De az királlyal nem lehet vitázni.

Grófné

Gavallérok szép kíséretét hozza,
Azt mondják; ám nagyon szerény egy népek,
Nevük nem ígyekeznek hirdetni; tán
Keresztapáik büszkék, ám apáik
Nemígen tartoznak nekik hálával;
Álcázott hercegek, kiket, úgy látszik,
Becsűletes munkára nevelének;
Nem számít, felfedik maguk idővel.

Janet

Hát leplük nincs, maguk soká leplezni,
Mert tönkrement legtöbbjük, azt mondják. –

Harsonaszó.

Jön az király!

Catherine

Figyeljük őket csendben.

Jön Jakab király[91], Huntly, Crawford, Dalzell és más nemesek.

Jakab

Királyok joga nem csak addig terjed,
Sajátjukat hogy megvédelmezzék,
Segítniük kell oly barátokat,
Kiket idők s a helyzet változása
Letaszitott gondterhelt trónjukról,
Hogy jó- s balsorsot is megismerjenek;
Úgy, mint Richárd[92], az Oroszlánszivű,
Úgy, mint királyi ősünk, Bruce Róbert[93];
Balsorstól kényszerítve mindkettő
Segélyt idegen kírályoktól kért
S kapott, sajátjuk visszavenni. Hát
Ne nehezteljetek e bajba jútott
Hercegre: francia Károly s cseh Miksa[94]
Megerösíték hítelét levélben;
Legyünk akkor mi bízalmatlanok? Nem;
Koronánk egyik fénylö ékköve
Az együttérzés, s megcsillantjuk most.

Huntly

Uram, tegyél kivánságod szerint.

Jakab

Az ifju herceg érkezik már; Dalzell,
Köszöntsd elsőként és vezesd be; Crawford
Találkozik vele következőnek;
S legvégül Huntly bémutatja nékünk. –

Dalzell el.

Gyerünk ott, játszatok vidám zenét,
Míg felség felséggel találkozik.

Oboazene. Jön Dalzell Warbeckkel[95], távolabbról követi őket Fryon[96], Herne[97], Skelton[98], Astley[99] és Ó Water[100]. Crawford előlép és az ajtóban üdvözli Warbecket, ezután Huntly, aki a királyhoz vezeti: összeölelkeznek; a nemesek enyhén meghajolnak a követői felé.[101]

Warbeck

Hatalmas s felséges király! Ki itt áll
Előtted, főurid jelenlétében,
Legmélyebb sajnálat alatt való,
Mi nemes szívet valaha érintett,
Egy herceg romlásának története
Nyilvánvalóvá tette ezt; Európa
És az egész nyugati vílág tudja,
Gazság mily bőszen üldözött minket,
Az ősi Plantagenetek[102] trónjának
Egyedüli örökösét. Hogy' vittek
Gyerekszobánkból menhelyre, menhelyről
Hogyan kényszeritettek börtönbe,
A börtönből hogy' vonszoltak kegyetlen
Kezek kínzó karmába, feljegyezve
Áll szájhagyomány krónikájában már;
Minek igaz regéje részvétet kelt
Síró szemekbe és vérző lelkekbe
Égve; de balsorsunk azóta már
Továbbterjedt idegen földeken,
S csak menny óvá ártatlanságunk. Bátyánk,
Jó Ötödik Edvárd tragédiája
Oltá hő vérszomját a bérenceknek,
Kiket gyilkos tettük kétségbeesés
S a rettenet bérével fízetett meg;
Gyermeki ártatlanságom mosolygott
Tettük durvaságán, s végleg megfosztá
Mersztől szivük s a tetterőtől karjuk.
A hentesek éltem megkímélték;
Zsarnok, gyalázatos nagybátyámnak
Hírt vittek arról, hogy eltávozék;
Titokban és gyorsan Tournai-be vittek,
Kétes módokon neveltek, s oktattak
Elfelejtnem, ki vagyok, ám ahogy
Nőttem, úgy nőtt bennem félsz s megvetés;
Félsz az zsarnoktól, ki a trónt bitorlá;
S midőn a megvetés, hogy szolgamód,
Alantas ismeretlenségben éljek,
Emlékeznem sarkallt, ki voltam, béklyóm
Leráztam, és siettem, hogy burgundi
Néném elismerjen rokonaként,
Az örököseként a koronának,
Mit Henrik letépett Richárd fejéről;
Amely tény az világban alig ismert.

Jakab

Most nem tanácsos sértésekbe menned,
Uram; ha bizonyítani tudod
Minden körülményben, mit elmondtál,
A válaszon töprengni nem fogunk,
Hanem segítni kész vagyunk ügyedben.

Warbeck

Bölcs és igazságos király vagy, kit menny
Arra szánt, minden más segélyen túl,
Hogy örökségembe helyezzen, e két
Királyságot hogy összeeskessük
Elválhatatlan míg világ a világ.[103]
Módját illetön előbb szökésemnek,
Aztán utamnak s éltemnek azóta,
A meghatározó személyekről jobb,
Ha csendben hallgatok; elmondását
Saját fejedelmi füled számára
Titokban tartva, mert érint még élő
Nagyságokat, s olyakat, kik halottak,
S sarjuk gyanússá válhat. Az felséges
Nagylelküségedért a kérö iránt,
Megfogadjuk, hogy eztán úgy járunk el,
Akárha saját vértestvéred lennénk,
S ki nem hagyunk egyetlen alkalmat sem
A párja nincs hálánk kifejezni.[104]

Jakab

Alattvalónál több kell az legyen,
Ki az királyok nyelvén tud beszélni,
S te ily vagy. Halld e választ: légy te bármi,
Sosem fogod megbánni, hogy ügyed
S személyed oltalmamba helyezéd.[105]
Jó York kuzin[106], megölelünk megint;
Isten hozott Jakabnál! Biztonságod
Illetőn tudd, azok, kik nem szeretnek,
Sosem árthatnak néked eztán. Jöjj,
Élvezzük udvari finomságink,
Múlt szenvedéseire ne gondolj,
S lépj becsület nagy tettire tovább. –
Ki tíéd, míénk is, s megoltalmazzuk.

Mind el lentről; a hölgyek maradnak fent.

Grófné

Még úriembert szebb kinézetűt
Vagy jobb tartásút nem láttam; balsorsa
Nem törte meg. – Te könnyezel, úrnőm.

Catherine

Feddj meg, de szói meghatottak, mintha
Ügye érintne engem is; bánnám,
Ha másnak bízonyulna, mint mit mútat.

Crawford visszajön.

Crawford

Királyunk jöttötök parancsolja,
Hölgyek, a herceget szórakoztatni.

Catherine

A herceget úgy szórakoztatnunk kell,
Jakab királynak engedelmeskedve;
Ez a kötelességünk. Már megyünk.

Grófné

Mindannyian szolgálni fogjuk őt.

Mind el.

2. szín

London; a Towerben. Harsonaszó. Henrik király, Oxford, Surrey és a püspök jön.

Henrik

A kamarásomat elítéltétek[107]?

Püspök

Elítélendö árulása, felség,
Mi oly világos s egyértelmü volt,
Mint mily rút és veszélyes; emellett
Az összeesküvésének büne
Olyannyira nyomasztá, hogy önként,
Rábeszélés[108] nélkül tett vallomást.

Henrik

Ó, püspök úr, ez szégyennel s szomorún
Érvel megtévelyedettsége mellett,
S igy ellenpélda nem lehet kegyelmünk
S a lágyszivű természetünk ellen;
A törvény végletes szigorusága
Olykor túlságosan is keserű;
De szánalom-bíróságot hordunk
A keblünkben. Megkímélhetjük őt,
Remélem, az halálbüntetéstől.[109]

Püspök

Megteheted; s alattvalóid így
Meggyőzöd, hogy York címe jogosabb,
Sőt törvényesb s igazságosb tiédnél,
Lancasterénél! Stanley így hiszi,
Mi ha nem főbenjáro árulás,
Úgy mind csalárd s orv árulók vagyunk,
Kik felesküdtünk Henriknek, s cimének
Jogosságára; Surrey, Daubeney, Oxford
S a többi egyházi s világi úr
Mind hitszegők, s csak Stanley hű a mennyhez
S Angolhon törvényes örököséhez!

Oxford

A Vere-ek ősi becsületére,
Elvágom az torkát, ki ilyt mer mondni.

Surrey

Ily sértés hallatán megütközök.

Henrik

Mi lárma kelt, öszinte s teljes hálám
Megtartni! Stanley barátom volt egykor,
S időben érkezett megmentni éltem;
Viszont az ígazat megvallva, úrak,
Elég soká várt, hogy veszélyeztesse; –
De nem láttam belé szivébe jobban,
Mint mit külsőleg tettei mutattak;
S ezekért oly dúsan jutalmazám,
Hogy híja ajándékunknak nem volt,
Azt hittem, érdemét elismerendő,
Hacsak nem ádom néki fél koronám;
De már látom jól, nem lett volna elég,
Csak az egész. De jótékony vagyok;
Legyen hát végrehajtva az igazság,
Mig én gyászolom elvesztését annak,
Akit barátomként becsültem itt.

Püspök

Felséges úram, Stanley erre tart.

Henrik

Nem tudnék megtagadni tőle semmit,
Ha szól hozzám; megelözendö ezt,
Most visszavonulok. Adjátok át,
Urak, hogy végsö nyugalmát kivánom,
S vele imádkozok ezért; ha kész,
Tanácskozunk további bajokról. (El)

Oxford

Örűlök, hogy távoza; ha meglátja,
Az árulónak megbocsáta volna.

Surrey

Királyunk lénye csupa kedvesség.

Püspök

Különös s párja nincs; de szentnek mind
Saját maga felé hajol keze;
S királyunk ezt észlelte; így helyes.

Stanley, a hóhér, egy gyóntató pap, Urswick és Daubeney jön.

Stanley

Ama Clifforddal nem beszélhetek,
Mielőtt levetem e porhüvelyt?

Daubeney

Beszélhetsz véle; érte küldtek már.

Stanley

Uramat, az királyt nem láthatom?

Püspök

Ez úrakat s engem kért, adjuk át,
Hogy kegyelmét ajánlja lelkednek;
Kivánva, hogy Angolhonnak törvényi
Oly hajlandók lennének eltekintni
Élted elvételétől, mint ahogy ő,
Kedves természetéből fakadón,
Vétséged elfelejtné; ám bármint is
Hull porba tested, az király fogadja,
Hogy gyászmisét tart lelki üdvödért,
Mint szívében dédelgetett barátért.

Oxford

Múltbéli híbáid feledve most
Bucsúzok, s kívánom neked a mennyet.

Surrey

S én is, jó angyalok őrizzenek!

Stanley

Utolso imáim tárgya s alanya
Királyunk lesz, lelkemhez oly közel áll.
Püspök ur, Oxford, Surrey, Daubeney úrak,
Mindenki, fogadjátok egy szegény,
Halálba menö ember búcsuját.
Oly voltam egykor, mint ti – nagy, s reméltem
Még sok virágzo évet; ám idő
S sors fordultak, hogy semmivé legyek.

Daubeney

Robert Clifford úr jő – az, Stanley úr,
Kivel beszélni kívántál nagyon.

Püspök

Figyeljük az találkozójukat.

Clifford jön.

Clifford

Örűlök, hogy a lelkiismereted
A vég előtt letette minden terhét,
Mi nyomta, híszen láthatod, az állam
Biztonságát s igazmondást illető
Kötelességemben mily messze mentem.[110]

Stanley

Az élet mily drága az ílyeneknek,
Hogy őlelik! E jelrül emlékezz rám! (Keresztet rajzol az ujjával Clifford arcára)

Clifford

E jel! Mi ez? Valami sértés tán?

Stanley

Nem. Szent jelet vetettem az orcádra, –
Keresztet, az keresztény jelvényét,
Az árulónak becstelenségét;
Viseld e jelet sírodig, Clifford;
Víz le nem mossa sohasem; minden szem,
Mely arcodra néz, látja majd ráírva
A besugó jegyét, mi nemes névre
Rásütve rútabb, mint alantasén.
A menny bocsásson meg neked! – Ne több szót,
Urak, ö s én már túl sokat mondtunk.

Clifford

Megszégyenüljek válasz nélkül tán?

Püspök

Engedd a vesztesnek meg, hadd beszéljen,
A vesztesége pótolhatatlan.

Stanley

Még egyszer, ég veletek mind örökre!
Nagyság legjobbja óvja az királyt!
Következő kérésem, hogy Derbynak[111],
Nemes fivéremnek ajánljatok;
Győzzétek meg, hogy háza szégyene
Utókor krónikáiban nem lészek.
Szűm vérzik érte s bújáért; üzenem,
Ne higgye, hogy békéjét Derby címe,
Vagy hogy Henrik király anyjának[112] férje,
Föúri társaság, mosolygo jósors
Biztosíthatja túl emberi léten.
Bucsúzok most, hogy testem porba térjen;
Alattvalók megérdemlik haláluk,
Akiknek ígazságos az királyuk. –
Jer, gyóntató. – Hozd bárdodat, barátom! (Elvezetik kivégezni[113])

Clifford

Azért hívtak, hogy egy árulo szidjon?
Tudatni fogom az királlyal ezt.

Henrik király jön egy fehér pálcával[114].

Henrik

A király tudja; a király hallá,
Mit ő s te mondtatok. Hitelt adánk
Beszámolód minden szavának, mely az
Egyetlen bízonyíték Stanley ellen;
Most meghal érte; nos, elégedett vagy?

Clifford

Nemes uralkodóm, elégedett![115]

Henrik

Nem kell visszhang; szolgálatod illetőn,
Az udvarból elbocsátunk, pihenj,
S lakj otthon; ám ha kedves életed,
Londont ne hagyd el engedélyünk nélkül.
Jutalmadon gondolkodunk még;[116] menj!

Clifford

Megyek, uram. (El)

Henrik

Haljon búnk mind Stanleyvel! Vedd e pálcát,
Mostantól, Daubeney, légy kamarásunk.[117]

Daubeney

Alázatos szolgád vagyok, felség.

Henrik

Ellenségek követnek itthon ís,
Kik önnön vesztük szüntelen keresik;
Igaz, hogy Audley vezetése alatt
Tovább vonultak az cornwalliak
Egész Winchesterig[118]; – de jöjjenek,
Erőink készen állanak; urak,
A saját csapdájukba ejtjük őket.

Daubeney

A sereged a szemle alapján,
Lovast s gyalogost összesen számolva,
Huszonhatezer főnyi legalább;
Ügyes s merész ember mindegyikük,
Kik harcra elszántak, s valóban hűek.

Henrik

Tudjuk; hadunkrul így rendelkezünk:
Suffolk[119] s Essex