Mindazoknak, akik nem félik a halált, sem az ördögöt.

A szerző előszava

Annak ellenére, hogy jó a latinságom, átfogó kutatásokat folytattam, és komoly erőfeszítéseket tettem, hogy munkám autentikus legyen, nem zárható ki, hogy az ókori Róma ábrázolásakor kisebb hibákat vétettem. A szakértők nézzék el nekem az apróbb pontatlanságokat. Ezzel szemben történetem gerincét egészen tudatosan olyan eltúlzott és kitalált események alkotják, amelyekben történelmi és fiktív személyek egyaránt szerepelnek. Éppen ezért mindenkit lebeszélnék arról, hogy erre a könyvre tudományos forrásmunkaként hivatkozzon. Ugyanígy táplálkozási célra sem ajánlom, ahogyan kivasalni és mikrohullámú sütőben szárítani sem tanácsos.

Amikor a halál kopogtat az ajtón

Porszemcsék táncoltak a kicsiny ablakon beáramló napsugarak fényében. Egy ágy, egy asztal, egy szék… semmi más. Elszorult a torkom. Daphné holmiját már elvitték, de a fiatal papnő emléke még mindig ott lebegett a négy fal között.

– Sok szerencsét! – mondta Lorentinus, miközben könnyedén megveregette a vállamat. – Délig hozd fel ide a dolgaidat, hogy a pincében a kamrát végre ismét raktárként használhassuk.

Ökölbe szorult a kezem. A fiatal boszorkányt soha nem a tapintat jellemezte, most azonban úgy viselkedett, mintha Daphné halála minden érintett fél számára kedvező fordulat lenne. Hát nem látja, hogy engem mennyire megrendített?

Nem, sóhajtottam magamban. Természetesen nem látja. Nem ő az első, aki félreértette a zárkózottságomat, és bizonyosan nem is ő az utolsó. Nem igazán igyekeztem a világ elé tárni az érzéseimet – amúgy is rengeteg démon éhezik rájuk.

– Tudtátok, mi fog történni, mégis a szörny ellen küldtétek…

Szavaim túlságosan is józanul hangzottak, semhogy ki lehessen hallani a mögöttük rejlő szemrehányást.

Lorentinus vállat vont.

– Az istenek mindig megkapják, amit akarnak.

– Az istenek? – horkantam fel. – Miért nem nevezed őket a valódi nevükön? Ők primusok… démonok, akik az érzéseinkre vadásznak, akik felfalják a lelkünket. És mi jogosítja fel őket erre? A hatalmuk? A halhatatlanságuk?

Lorentinus ijedten nézett a nyitott ajtóra.

– Óvatosabbnak kellene lenned – figyelmeztetett. – Elvégre az egyik ilyen démon úrnő templomát nevezed otthonodnak!

Hálát várt volna tőlem, azzal azonban nem szolgálhattam. Igen, anyám halála után a főpapnő fogadott be az utcáról. Ételt, ruhát és egy helyet adott, ahol álomra hajthattam a fejem. Ez azonban még nem jelentette, hogy ez a hely az otthonom. Azt ugyanis nagyon jól tudtam, hogy mindebben a felebaráti szeretet vajmi kevés szerepet játszott. Kellettem a főpapnőnek. Ezért is adta nekem Daphné szobáját, jóllehet egy ilyen helyiség csak egy papnőnek, nem pedig holmi egyszerű szolgálóleánynak járt.

– Nem félek kimondani az igazságot – jelentettem ki. – Mi történhet? Megjelenik az istennő, és megbüntet? Hát csak tegye! Rengeteg kérdésem lenne hozzá. Például miért nem törődik azzal, hogy immár hét papnője is rettenetes halált halt.

Egyre élesebb hangom az elevenébe talált. A jóképű boszorkány a tunikája övén matatott, majd egészen halkan megszólalt:

– Az isteneknek is megvan a maguk terhe, amit viselniük kell – hangzott kitérő válasza, mialatt fürkészőn nézett rám fahéjbarna szemével. – Van, amit meg tudunk változtatni, és van, amit el kell fogadnunk. Ezt Daphné is tudta.

Hirtelen az ágyhoz tolt, és kényszerített, hogy leüljek.

– Koncentrálj arra, amin változtathatsz! – folytatta, majd úgy ellökött, hogy fejem a párnának csapódott. Kinyújtott mutatóujjával a mennyezetre mutatott. – Daphné is így tett.

Csak a szemem sarkából láttam, ahogy elhagyja a szobát, és becsukja maga mögött az ajtót. Ezután valami más ragadta meg a figyelmemet: valaki krétával felírt egy mondást a plafonra. A betűk már elmosódtak, de némi fáradsággal ki tudtam silabizálni a szöveget:

NE OBLITA SIS,

QUOMODO PRO QUAMDIU.

A nyári meleg ellenére hideg futkározott a hátamon. Olyan volt, mintha Daphné üzent volna nekem az alvilágból. El kellett telnie néhány ijedt pillanatnak, mire felfogtam, hogy az üzenetet nem nekem szánták. Senki nem tudhatta előre, hogy éppen én kapom meg ezt a szobát. Daphné nyilván magának írta fel a mondatot, olyan helyre, hogy elalvás előtt és ébredéskor is elolvashassa.

Ne feledd, hogy a „hogyan”

fontosabb, mint a „meddig”.

Elmosolyodtam. Semmi kétség: barátnőm egészen sajátos módot talált arra, hogyan kezelje önnön halandóságát.

Barátnőm…

Mindent összevetve nem ismertem elég jól Daphnét ahhoz, hogy így nevezhessem. Mégis ő volt számomra az, aki a legközelebb állt hozzám. Nem hagyta magát elrettenteni megközelíthetetlen természetemtől, és mindig kedves volt velem, noha nekem – ellentétben mindenki mással a templomban – nem volt boszorkányerőm.

Felkönyököltem a párnán, és próbáltam legyűrni a dühöt, amely folyamatosan kaparászta bensőm falait. Általában így védtem meg az érzéseimet másoktól, néha azonban – akárcsak most – önmagamat óvtam tőlük. Nélkülük csupasznak éreztem magam, nélkülük már régen kétségbeestem volna egy ekkora égbekiáltó igazságtalanság miatt.

Miért kellett Daphnénak meghalnia? Miért tett eleget ennek a hívásnak? Miért nem menekült el? Hűségből? Kötelességtudatból? Meggyőződésből? Bármennyit is tűnődtem ezen, képtelen voltam megérteni. Kavarogtak fejemben a gondolatok, feltüzelték a haragomat, és mindegyre a kiindulópontjukhoz tértek vissza: a démonok, a primusok, az istenek – bárhogy hívjuk is őket – voltak a felelősek mindazért, ami az életemben félresikerült.

Egész biztos, hogy nem tartoztam a primusok harcias ellenfelei közé. Minden létformának megvan a maga joga az élethez. Csak éppen elöntött az epe a gondolatra, hogy ezek a halhatatlanok azt hiszik, mindent uralhatnak.

Töprengésemből hirtelen hangos zümmögés rázott fel. Egy felhőnyi zöld szikra áramlott be az ablakon, és rám támadt. A mágia sercegve pukkant szét a bőrömön. Nem fájt jobban, mint néhány rovarcsípés, mégis átkozódva ugrottam fel. Megfeledkeztem az időről, már rég a templomban kellene lennem. Pánikszerűen rontottam ki a szobából, lebotorkáltam a lépcsőn, és kiszaladtam a kertbe. A szentély mögött az ég a lemenő nap varázslatos színpompájában tündökölt. Mint oly sokszor, most is azt kívántam, bárcsak megállhatnék, hogy élvezzem a naplementét, de el kellett látnom a kötelességemet. A kötelességemet, amit – a történtek ellenére is – igen komolyan vettem. Egyfelől nem akartam, hogy megbízhatatlansággal vádoljanak. Ezt nem tűrte volna a büszkeségem. Másfelől úgy gondoltam, feleslegesen nem veszélyeztethetem a templomi helyemet. Róma utcái ugyanis nem voltak túl hívogatóak egy egyedülálló fiatal lány számára. Már az is csoda volt, hogy életben tudtam maradni anélkül, hogy az ételért prostitúcióra kényszerültem volna.

Ferde mosolyra húzódott az ajkam. A sors tréfája, hogy éppen ide vezetett. Bár a Vénusz-templom nem volt a szó szoros értelmében örömház, de mégiscsak ugyanazt az ipart űzte: az ember megfelelő áldozati adomány ellenében a papokkal és papnőkkel együtt hódolhatott a szerelem istennőjének.

Ahogy elértem a templom kis oldalajtajához, eltoltam a reteszt. Nyomban az arcomba csapott az érzetek jól ismert egyvelege: a sötét, az olajmécsesek, a rozsda és a tömjén szaga meg egy lant lágy melódiája. Amint a szemem hozzászokott a félhomályhoz, magamban átkozódtam. Valaki már kinyitotta az ajtót, és beengedte a látogatókat. Nekem ilyenkor általában már nincs idelent semmi keresnivalóm. Amilyen feltűnésmentesen csak tudtam, elosontam a fal mentén a nagycsarnok másik végébe. Már néhány lépés után kábultság és enyhe eufória kerített hatalmába. A fenébe! Ez a főpapnő mágiája volt. A fehér hajú Lucusta varázslattal minden este különleges hangulatot teremtett a látogatók számára. A szolgálókra és a papnőkre nem hatott a varázs, hiszen ők maguk is mindannyian boszorkányok voltak – mindannyian, kivéve engem. Így hát nem maradt más lehetőségem, mint hogy átkeljek az oszlopok és függönyök labirintusán, vigyázva, nehogy rálépjek valamelyik párosra, amelyik már egymásra talált, vagy hamarosan egymásra fog találni. Célom egy aranyozott delfinszobor volt. Mögötte létra állt, amely a hatalmas tetőkupolára vezetett fel. Sietve felkapaszkodtam, és megkönnyebbülten éreztem, hogy a tudatom minden létrafokkal egyre tisztább lesz. Lucusta varázslata idefenn már nem hatott. Óvatosan egyensúlyoztam egy keskeny galéria mentén, kikerültem pár szobrot, míg végül eljutottam a munkahelyemre: egy jelentéktelen kis fülkéhez Ámor jobb márvány lábujja mellett. Innen tökéletesen ráláttam az egész helyiségre és az összes látogatóra, akik egy kis szerelmet akartak vásárolni maguknak.

Ma néhány praetorianus, pár kereskedő és kézműves volt jelen, valamint öt olyan személy, akiket eddig még nem láttam. Ebben nem volt semmi szokatlan, tekintve, hogy a templom egy forgalmas út mentén állt. Ennek ellenére minden látogatót ellenőriztem, hogy nincsenek-e démoni jellegzetességeik. Ez volt az, amiért Lucustának szüksége volt rám. Róma egyik leghatalmasabb papnőjeként kezdenie kellett valamit a démonokkal. El tudta űzni őket a templomából és annak környékéről, de szelleme arra már nem volt képes, hogy ellenszegüljön azoknak a manipulációknak és illúzióknak, amelyekkel a primusok az emberi nemet immár évezredek óta gyötörték. Én olyannak láttam mindent, amilyen volt, nem pedig olyannak, amilyennek a démonok mutatták. Képességem különleges jelenséggé tett; egyben tökéletes házőrző kutyává Lucusta számára.

Nekem ez így meg is felelt, mivel másképp nem tudtam kamatoztatni gyanús tehetségemet. Az emberek nem hittek nekem, amikor arra figyelmeztettem őket, hogy hamis istenekhez imádkoznak. És ezek a hamis istenek eléggé kegyetlenné váltak, ha valaki az útjukba állt. Kaptam egy leckét, amit kis híján nem éltem túl: adottságom ugyanis védekezésre nem volt alkalmas.

Elrendeztem magamnak a párnát, amelyet néhány héttel korábban csempésztem fel, és felhúztam a lábamat a falmélyedésben. Tetszett, hogy a jelenlétem által a templom egy kicsivel biztonságosabbá vált, még ha a kultusz rejtély maradt is számomra. Lucusta helyében és hatalma birtokában harcba szálltam volna a démonokkal. Nem neveztem volna őket isteneknek, és templomot sem emeltem volna nekik. Legfőbbképpen pedig nem ajánlottam volna fel egyiküknek a lelkemet. Mit nyertek a papnők ezzel az önfeláldozással? Mit nyert vele Daphné? Ha a „hogyan” fontosabb, mint a „meddig”, ugyan miért választották a boszorkányok a legkisebb ellenállást, miért hunyászkodtak meg a démonok előtt? Miért küldte Lucusta a lányait mindig védelem nélkül a templomon kívüli orgiákra? Különösen a császári palotába, amikor tudta, ki lakik ott. Lehet, hogy a polgárok féltek Néró császártól, de aki ismerte az igazságot, az inkább a mellette lévő démontól, Janustól rettegett.

Ó, mennyire megtanultam gyűlölni ezt a nevet! A nevet, amely mindig olyankor hangzott el, amikor a halál kinyújtotta karmait. Ez a démon úgy férkőzött be Rómába, mint valami parazita. Annyi arca volt, hogy befolyása a legszennyesebb tavernától egészen a szenátusig elért, mégsem akadt olyan római, aki tudta volna, hogyan néz ki. Úgy ismerték, mint a kezdet és a vég istenét, azt azonban nem is sejtették, miféle gyilkos szörnyhöz fohászkodnak.

Hirtelen történt valami alattam a nagycsarnokban. Tompa mormogás hallatszott. Zúgolódás. Egy férfi előrejött, egészen a szentély közepéig. Ide a főpapnőn kívül senkinek nem volt bejárása. Céltudatosan, de minden sietség nélkül tartott Lucusta felé. Ösztöneim riadóztattak. Ilyen magabiztossággal csak kevés halandó ember mozog – a primusok azonban mind így jártak. Megfogtam egy kis vésőt, amelyet szükség esetére tartogattam. Ha ez a férfi valóban démonnak bizonyul, és a rossz szándéknak a legkisebb jelét is mutatja, azonnal lezárom a falon a pecsétet, és elűzöm – ahogy Lucusta mutatta.

A férfi fekete köpönyege meg-meglibbent, ahogyan magabiztosan lépkedett előre. Sem vértet, sem fegyvert nem viselt. Szakálla rendezett volt, gesztenyebarna haját összekötötte a tarkóján. Nem római divat volt, de nem úgy tűnt, mintha ez a férfit érdekelné. Lucusta elé lépett. Nem hallottam, miről beszélnek, de a főpapnőn egyáltalán nem látszott, hogy örülne. Pattanásig feszültek az idegeim. Valami azt súgta, hogy az idegennel még baj lesz. Meglehet, csak egy boszorkány, akire Lucusta mágiája nincs hatással; de talán több ennél. Fellépésében volt valami végzetszerű. Aranybarna szeme egyszer csak egyenesen rám szegeződött.

Megdöbbentem. Ez lehetetlen! Senki nem tudott arról, hogy idefenn vagyok. Maga a főpapnő mondott álcázó varázslatot erre a helyre.

A férfi ajka mozgott. Lucusta a fejét rázta, és kiáltott két papnőnek. A lányok igyekeztek magukra vonni az ismeretlen figyelmét, ő azonban nem törődött velük. Felém emelte a karját. A szívem vadul dobogott. Keményen megragadtam a vésőt, és Lucusta parancsára vártam. Vagy arra, hogy lelepleződjön a különös férfi démoni mivolta. Bármire…

A főpapnő dühbe gurult. Keze körül zöld lángok lobbantak fel. Egy normális ember legkésőbb ekkor már menekülőre fogta volna. Nem úgy az aranyszemű férfi. Nem ijedt meg, és nem is vonult vissza. Két lélegzetvétel. Három lélegzetvétel. Aztán mondott valamit. Egy szót. Egyetlen szót, és Lucusta úgy elsápadt, mintha magával a halállal nézne farkasszemet. Boszorkánytüze kialudt.

MI történik itt?

Lucusta lassan felém fordult. Tapasztalt vonásai mögül hirtelen előtűnt egy esendő öregasszony arca. Felemelte a kezét, és magához intett.

Nem! Nem, nem, nem! Lucusta ígéretet tett! Megígérte, hogy akaratom ellenére soha nem fog ilyesmire kényszeríteni. A férfi nyilván démon, aki az irányítása alá vonta. De hát hogy nem ismertem fel? Elveszett volna a képességem?

Egyetlen módja volt, hogy kiderítsem. A falon lévő pecsét felé fordultam, és ráhelyeztem a vésőt.

– A helyedben nem tenném.

Úgy megrémültem, hogy kis híján kizuhantam a falmélyedésből. Valaki ott állt mellettem a galérián. Egy férfi, sötét hajfürtökkel és zöld szemmel. Alakja áttetsző volt, körvonalai elmosódtak. Egyértelműen egy démon, aki illúzióval álcázta magát. Elmémben egymást követték a gondolatok. Menekülésre még csak nem is gondolhattam, ugyanis köztem és a létra között állt. Pillanatok alatt elkapott volna. A pecsét! Csak egyetlen kicsiny szimbólum hiányzott. Felemeltem a kezemet, de még mielőtt a véső fémje a falhoz ért volna, az idegen megragadott. Ismeretlen hatalom támadta meg a tudatomat, amelynek olyan szaga volt, mint az esőnek, a napfénynek és a vad tengernek. Arra utasított, hogy aludjak el. De hiába. Immunis voltam az efféle támadásokkal szemben. Kihasználva a meglepetés erejét, ütöttem, karmoltam és rúgtam, hogy kiszabaduljak a férfi szorításából. Tudtam jól, hogy nincs esélyem ellene, mégis ki kell tartanom addig, amíg Lucusta a segítségemre nem siet. Hallottam a démon szitkozódását. Egy kar kulcsolódott a nyakamra, egyre nehezebben kaptam levegőt. Kitartás! Minden pillanatban számítottam arra, hogy a zöld tűz megszabadít. Utolsó pillantásommal még láttam, ahogy Lucusta tétlenül figyelt, aztán elájultam.

Nem sokáig lehettem eszméletlen. Ezt anélkül is tudtam, hogy kinyitottam volna a szemem. A levegőt még mindig tömjénszag és zene töltötte be, jóllehet, valamivel visszafogottabbá vált. Ez, valamint a puha párna, amit a fejem alatt éreztem, azt jelentette, hogy a nagycsarnok fala mentén elhelyezkedő számos szerelmi kamra egyikébe kerültem. Heves rémület lángolt fel a bensőmben. Acélkézzel tartottam, és megerősítettem elmém falait. Semmiképp nem engedhettem, hogy elporladjon az ellenállásom.

– Tényleg nagyon jól el tudod rejteni az érzéseidet – szólalt meg egy ismeretlen férfihang.

Nagyszerű, tehát a démon észrevette, hogy ébren vagyok. Pislogtam, továbbra is kábultnak tettetem magam. Minél inkább alábecsülik a helyzetemet, annál nagyobb az esélyem a menekülésre. Szempillám résein át egy széken ülő, sötét alakot láttam. Fesztelen. Fürkésző. Titokzatos. Az aranyszemű démon volt az. Messzebbről még kétségeim voltak a természete felől; ezek azonban most eloszlottak, mintha elsöpörték volna őket. Egész lényét alig észrevehető vibráló aura vette körül, amilyet még sosem láttam. A lény vén volt és hatalmas… puszta megjelenésével feje tetejére állította az egész életemet. Leírhatatlan, mi történne, ha nem jutnék ki innen a lehető leggyorsabban. Nemcsak a szobából, de a templomból is. Lucusta elárult. Többé nem bízhatok meg benne.

– Csupán beszélni szeretnék veled – folytatta a démon.

Na persze! Ugyanúgy, ahogyan Janus is csupán beszélni akart Daphnéval. Feltűnés nélkül körülnéztem. Öt lépés az ajtóig. Nem jó menekülési útvonal, mert a démon mellett kellene elhaladnom. Akkor csak az ablak marad. Némi szerencsével azon keresztül ki tudok ugrani a kertbe. Hát jó. Csigatempóban felültem. Álcázásképpen a fejemet tapogattam, és szédülést színleltem. Halkan felnyögtem. Aztán amint a padlóra léptem, felugrottam, és… ottmaradtam, mintha földbe gyökerezett volna a lábam.

A sötét fürtös démon az ablakpákánynak támaszkodott, és sokatmondó pillantással nézett rám. Legszívesebben hangosan átkoztam volna az ostobaságomat. Hiszen ketten voltak. Hogy is felejthettem el ezt?!

– Ülj le! – parancsolt rám szinte barátságos hangon. Fiatalabbnak tűnt szakállas társánál, de ez a démonok közt, akik tetszés szerint változtathatták a testüket, nem sokat számított. – Ahogy azt Thanatos mondta, csupán beszélni akarunk veled.

Thanatos?!

Ó, a fenébe!

A halál istene, Thanatos?! Tátott szájjal fordultam az aranyszemű démon felé. Most aztán bajban voltam. Nem is kicsit, hanem a kellős közepében!

Nyilvánvalóan látták a kétségbeesésemet, mert Thanatos önelégülten mosolygott. Azonnal rendbe parancsoltam a vonásaimat. Pontosan emiatt ragaszkodtam annyira a sztoikus egykedvűségemhez. Csupán a gondolataim és az érzéseim voltak valóban csak az enyémek; ez volt minden, ami felett hatalmam volt. És ennek így is kellett maradnia.

– Mit tettél Lucustával? – kérdeztem. Most, hogy tudtam, ki érdeklődik irántam, aggódni kezdtem. A halál istenét ugyanis nem az engedékenységéről ismerték.

– A főpapnőd jól van – hangzott a tömör válasz, majd a démon kegyes gesztussal az ágy felé intett, hogy foglaljak helyet.

Állva maradtam, és olyan megvetően tekintettem rá, amennyire csak tudtam.

– És vajon Lucusta is így gondolja, vagy csak ti plántáltátok belé ezt a gondolatot?

Úgy pillantott rám, hogy csontom velejéig átjárt a félelem. Vén volt; sok száz, sőt sok ezer éves, és a pillantásában rejlő figyelmeztetés egyértelműen tudomásomra hozta, hogy Thanatos nem puszta hiúságból viseli a címét.

– Szavamat adtam a főpapnődnek, hogy nem esik bántódásod – közölte hidegen. – Most pedig ülj le!

Pár pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy nem teljesítem a parancsát. Másrészt… van más választásom? Lenyeltem a dacomat, és leereszkedtem az ágy szélére.

– Beszélni akarsz? Hát beszélj!

Engedelmességem láthatóan olyan elégedettséggel töltötte el a halál kérlelhetetlen istenét, hogy nem figyelt fel hangom csípős mellékzöngéjére. Hátradőlve vizsgálgatni kezdett aranyszínű szemével.

– Tudod, ki vagyok?

– Megelőzött a híred – feleltem egy vállrándítással. Valójában Rómában mindenki ismerte Thanatos nevét, noha a róla szóló rémtörténetek Hellászból származtak. Állítólag még maguk az istenek is rettegték a haragját. – Csak az a probléma, hogy a mítoszok mögött rejlő valóság gyakran csalódást okoz. Felteszem, te is csak egy istenkomplexusos démon vagy, aki fürdik a gyilkosságai fényében.

Már mialatt beszéltem, eltűnődtem, hogy okos volt-e ilyen közvetlen hangot megütnöm. De ha Thanatos tényleg ígéretet tett Lucustának, hogy sértetlen maradok, akkor köti az esküje. Ha pedig mégsem… akkor legalább emelt fővel, és ajkamon az igazsággal halok meg.

Halk kacagás hallatszott mögöttem. Úgy látszott, hogy a fürtös démon nagyszerűen szórakozik rajtam. Még Thanatos arcán is baljós vigyor terült szét.

– Brachionok vagyunk – folytatta zavartalanul. – Tudod, ez mit jelent?

Megráztam a fejem. Szívesen vágtam volna valami talpraesett választ a képébe, de kettejük furcsa viselkedése mélységes nyugtalansággal töltött el. Normális esetben a démonok veszedelmesek, de fennhéjázásukban kiszámíthatók. Normális esetben…

– A brachionok vadásznak mindazon primusokra, akik a törvényeink ellen vétenek – világosított fel Thanatos. – És amennyiben a Nagytanács halálra ítéli őket, mi hajtjuk végre az ítéletet.

A homlokomat ráncoltam. Ez megmagyarázná a hírnevét. De…

– A démonokat senki sem képes elpusztítani.

– Mi igen. – Az aranyszínű szemben megvillant valami, amitől minden érzékszervem riadót fújt. Hittem neki. És ez jobban megrémisztett, mint bármilyen hazugság.

– Nyilván kíváncsi vagy, mi közöd van neked mindehhez.

– Felmerült bennem – morogtam.

A halál istene összehúzta a szemét.

– Hallottál valaha egy Janus nevű primusról?

Elfogott az undor. Legszívesebben belekarmoltam volna a kárpitba, s közben egy sor káromkodás volt a nyelvem hegyén – de úrrá lettem ezen az érzésen, és mozdulatlanul ültem a helyemen. Gyakorlott megfigyelő számára túlságosan is mozdulatlanul…

Thanatos megfontoltan bólintott.

– Látom, ismered. – Anélkül, hogy tovább fürkészett volna, egymásnak támasztotta az ujjbegyeit, és tárgyilagos hangnemre váltott. – Janus szívesen gyűjtöget lelkeket. Különösen olyanokat, amelyeket már más primusnak ígértek. Biztosan el tudod képzelni, hogy ez milyen sokunkat dühít.

– Az, hogy mindeközben ártatlan embereket is megölnek, számodra másodlagos? – fakadtam ki.

– Nem, nem az, mert ez megsérti a törvényeinket – javított ki Thanatos. – De Janusnak van hozzá tehetsége, hogy eltüntesse a bűnei bizonyítékait.

– A hét halott papnő nem elég bizonyíték?

– Sem a holttestüket, sem a lelküket nem találták meg – szólt közbe az ablaknál álló démon. – Ahhoz, hogy egy olyan hatalmas és tekintélyes démont, amilyen Janus, megbuktassunk, holmi vádnál többre van szükség.

Thanatos előredőlt a széken, és szúró pillantást vetett rám.

– Hidd el, Lucian és én szívesen elégetnénk őt, de ehhez szükségünk van a segítségedre.

Tágra nyílt a szemem.

– Az én segítségemre?!

– Van egy helyiség Janus lakosztályában, ahova csak neki van bejárása. Ott tárolja az ellopott lelkeket, és ez elegendő bizonyíték lenne ellene. Csak hát primusok, boszorkányok és egyetlen ember sem képes áttörni a védővarázslatán…

Lassacskán megértettem, mire megy ki ez az egész. Ők maguk nem szerezhetik meg a bizonyítékukat, ezért szükségük van valakire, aki olyan, mint én: aki immunis a démoni erőkre.

– Azt akarjátok, hogy betörjek a császári palotába?

– Senki nem juthat be észrevétlenül a császári palotába – javított ki gúnyosan Thanatos. – Nem, rabszolgaként adunk el téged Janusnak, hogy bejuthass a személyes lakrészébe. Aztán ellopod a fiolákat, amelyekben a lelkeket tartja, és ezeket elhozod nekünk. A többit már mi intézzük.

Néhányszor pislantottam, amíg teljes egészében felfogtam a szavai értelmét.

– El akartok adni Janusnak rabszolgaként?

Ezek ketten vagy teljesen érzéketlenek vagy bolondok. Ennyi jutott eszembe erről a tervről. Éveken át minden kétségbeesésem és nélkülözésem ellenére képes voltam elkerülni, hogy rabszolgasorsra jussak, erre jön két démon, akik arra akarnak rábeszélni, hogy önként adjam fel mindezt?

– Természetesen mihelyt végeztünk Janusszal, visszakapod a szabadságodat – próbált megnyugtatni a fürtös démon, akit, mint kiderült, Luciannek hívtak.

– Úgy értitek, amennyiben igazat mondotok, és amennyiben túlélem ezt az öngyilkos küldetést.

– Nem veszélytelen – szögezte le Thanatos olyan egykedvűen, ahogy arra csak egy halhatatlan képes. Hirtelen felállt. Félelmetes termete kísérteties árnyékba borította a szobát. – Adunk neked egy nap gondolkodási időt.

– És ha vonakodnék megtenni? – kérdeztem gyorsan, még mielőtt otthagytak volna.

Thanatos megállt, de nem fordult vissza.

– Akkor együtt kell élned az ártatlanok vérével, ami a kezedhez tapad.

Ezzel a halál istene befejezettnek nyilvánította beszélgetésünket, és távozott. Döbbenten csóváltam a fejemet. Lucianre pillantottam. Thanatosnál kevésbé volt félelmetes, bár őt is körüllengte a veszély és a hatalom aurája. Emellett azt is el kellett ismernem, hogy amikor éppen nem engem támadott meg, kimondottan jóképű volt. Fürgén ellépett előttem, és kisöpörte szeméből a sötét tincseket.

– Van, amiért megéri kockáztatni az életünket – mondta, és olyan őszintén nézett rám, hogy összeszorult a gyomrom. Örültem volna, ha nem hihettem volna neki, ha hazudik, de igazat szólt. Gyötrő felismerés volt.

Lucian megfogta a kezemet, és rám mosolygott.

– Ne azt mérlegeld, hogy van-e benned elég bátorság szembenézni Janusszal. Gondolj arra, képes leszel-e elviselni a megbánást, hogy nem tetted meg.

És ekkor mindent megértettem. Hirtelen világossá vált, mit jelentett valójában Daphné üzenete.

A „hogyan” fontosabb volt, mint a „meddig”…

Minden út…

Gyűlöltem Rómát. Nem azért, mert szűk és hangos volt, tele arroganciával, olyannyira, hogy itt már engem sem vettek észre. Nem, azért gyűlöltem, mert egyszerűen nem jelentett kihívást. A városban tomboltak az érzelmek. Alig léptem ki a kapun, a hatalmam máris csordultig töltődött. Csodálat, irigység, gyűlölet, bírvágy – mindenből valamennyi, s nekem még csak erőfeszítést sem kellett tennem mindezért. Mintha bezárnának egy farkast a tehénistállóba.

Nem voltam persze olyan naiv, hogy elhiggyem, a hírnevemnek mindehhez bármi köze is lenne. Régen látogattam el a birodalom fővárosába, a halandók pedig gyorsan felejtenek. Inkább a mostani testem volt az, ami akkora feltűnést keltett. Ez a test azelőtt egy viking fejedelem fiáé volt. Ennek megfelelően a legtöbb római az orrhegyemig ért, világosszőke hajam pedig éjszakai fáklyaként világított a déliek között. Több figyelmet legfeljebb akkor kaphattam volna, ha mezítelenül táncolok az utcán.

Halvány mosoly jelent meg a szám szélén. Egyéb körülmények között egy ilyen táncikálás megfontolandó lett volna, hogy a beképzelt rómaiakat valamennyire felbosszantsam. Jelenleg azonban nem engedhettem meg magamnak efféle szórakozást.

– Öt dénár, és egy sestertiusszal sem több – fújtatott Grimhild mellén összefont karral.

A primus, akinek tiltott átjáróján keresztül Rómába érkeztünk, teljesen zavarodottan reagált. Nyilván nem mindennap történt meg vele, hogy valaki rendreutasítja – különösen ahhoz nem szokott hozzá, hogy ezt egy alacsony, férfiruhát viselő halandó nő tegye.

– Vedd magadhoz, vagy ereszd el! – Grim parancsoló hangja bármely centuriónak becsületére vált volna. Nem is csoda, ha arra gondolunk, hogy a pufók germán nő háborúba vezette törzsét a rómaiak ellen, és mindent elveszített; így a gyermekeit is.

Őszintén szólva voltak olyan pillanatok, amikor magam is megbántam a rászánt időt – annak ellenére, hogy hűséget fogadott nekem, és ennek bélyegét a nyakán viselte.

A primus tátott szájjal meredt a vörös hajú fúriára. Aztán átnyújtotta az öt ezüstpénzt, majd eltűnt az átjáróját álcázó kifőzdében. Grim átkozódva fordult hozzám.

– Hát nem ez a legostobább és legőrültebb vállalkozás, amire elcipeltél magaddal?!

– Azt kétlem – mondtam ellent neki, majd a forgalmas árkádsorból kiléptem a még forgalmasabb utcára. Tényleg egy sor kaland jutott eszembe, ami veszedelmesebb volt, és kevésbé gondoltuk át, mint a Janusnál tett látogatásunkat. – Ettől eltekintve pedig te tanácsoltad, hogy jöjjek ide.

– Nem azt mondtam, hogy illedelmesen hívd fel régi ellenfeled figyelmét erre a kis látogatásra. Inkább olyasmire gondoltam, ami sok erőszakkal, vérrel és pusztítással jár.

– Biztosíthatlak, ebben a látogatásban semmi illedelmes nem lesz – tudattam vele.

Türelmem erény volt – a megtorlás is jobban esett, amikor az ellenfél nem számított rá. Ezért még némi megaláztatást is hajlandó voltam elviselni; ha kell, akár egy egész nyáron át.

Grim felhorkant.

– Azt merem remélni. Elvégre is nem azért dolgozom éjjel-nappal a hírnevedért, hogy ez a disznó mindent romba döntsön. Ha Máltát nem hoz… hé, te nyavajás, figyelj jobban! – Ezt annak a kereskedőnek mondta, aki nehezen félreérthető szándékkal meglökte.

A férfi mérgében elvörösödött, és nem úgy űnt, hogy nyugodtan tudomásul venné a sértést.

Sóhajtva közbeléptem.

Felejtsd el ezt a kis dühös nőt!

A kereskedő zavartan vonta össze a szemöldökét, majd megfordult és elment. Ez jó alkalom volt arra, hogy karon ragadjam Grimet, és tovább húzzam az utcán.

– Jó lenne, ha Janus jelenlétében fékeznéd az indulataidat – figyelmeztettem. Óvatosságból még egyszer igazítottam a védőpajzson, amellyel társalgásunkat a kéretlen hallgatóktól védtem. – Nem engedhetünk meg magunknak további bonyodalmakat.

– Ezt nekem mondod?! – fakadt ki. – Az egész slamasztikát éppen a te indulatkezelésednek köszönhetjük! Te szégyenítetted meg Janust az egész Liga előtt.

– Mert egy intrikus opportunista, aki egész életében megszegi a törvényeinket, mégis megússza.

– És téged mióta érdekel a törvények betartása? – morogta Grim. – Csak az dühít, hogy Janus a tanácsban azt a helyet kapta, amelyet te visszautasítottál.

Ez talált. Ugyanis megfelelt az igazságnak. Szerencsétlenségemre Grim nagyszerű megfigyelőképességgel rendelkezett, emellett kellő bátorsággal is ahhoz, hogy a képembe mondja, amit gondol. Két olyan tulajdonság, amelyek együttesen egyre gyakrabban feltüzelték a dühömet. Ha nem ő lett volna a megbélyegzettjeim között a legtehetségesebb boszorkány, kétszer is meggondoltam volna, hogy éppen őt hozzam magammal Rómába. Nem arról van szó, hogy időről időre ne tudtam volna értékelni a nyíltságát; most azonban az idegeim így is elég megpróbáltatásnak voltak kitéve.

– A politika nem illik hozzám – szögeztem le elutasítóan, és reméltem, hogy Grim kihallja hangomból a rejtett figyelmeztetést. Nem volt időm az intelmeire. Egyébként is gyorsan elértük a Circus előtti teret. Hamarosan meglátjuk a császári palotát. Ideje, hogy más ügyekre koncentráljunk.

A kis germán nő hirtelen elkanyarodott, könnyedén megkerült egy szamárfogatot, és visszafordulva elém került. Így nem térhettem ki szigorú tekintete elől.

– Az irigység ugyanolyan kevéssé illik hozzád.

Fenyegetően hunyorítottam.

– Te is tudod, hogy mások dicsvágyó karrierje teljességgel hidegen hagy, amíg nem engem löknek félre.

– Nem te voltál az, aki Janust félrelökted, amikor kiűzted Egyiptomból?

– Az egy örökkévalósággal ezelőtt volt – morrantam fel. – Bosszúból tönkretette az üzletemet egy perzsa sahhal.

– Na és mi volt Japánban? – olvasta a fejemre. – Amikor az óceánba süllyesztetted a prizmaátjáró ellenpólusát?

Pátriára és a vénekre! Nem lett volna szabad engednem, hogy ez a nőszemély a könyvtáramban kutakodjon.

– Túlságosan is enyhe bosszú volt ez, amiért Janus ellopta hét megbélyegzettemet.

Grim olyan hirtelen állt meg, hogy kis híján beleszaladtam figyelmeztetőn feltartott mutatóujjába.

– Együtt háltál az asszonyával.

Felsóhajtottam. Világos, hogy még ezt az elcsépelt történetet is elő kellett ásnia.

– Nem az asszonya volt, hanem csupán az ágyasa. Ettől eltekintve a nőt formálisan is megkaptam. Azt, hogy Janus nyilvánvalóan nem volt eléggé férfi a számára, aligha róhatom fel neki.

– Természetesen – gúnyolódott Grim. – Egy emberlány paráznaságra kényszerítette a nagy Belialt, aki akarata ellenére engedelmeskedett.

Csípős hangja kikezdte az önuralmamat. Így hát közelebb hajoltam hozzá, és figyelmeztető pillantást vetettem rá:

– Elég legyen a gúnyolódásból!

Sajnos Grim ama kevés halandó egyike volt, akiket nem lehetett egykönnyen megfélemlíteni.

– Ő ezért kivégeztette a lányt.

– Elég! – Nagyszerű az emlékezetem, szükségtelen volt figyelmeztetnie cselekedeteim következményeire. Egy boszorkánytól pláne nem tűrtem.

Grim kedvét vesztve csóválta a fejét.

– Az istenek hatalmával rendelkeztek, mégis úgy viselkedtek, mint a gyermekek. Ha én…

– Azt mondtam, ELÉG!

A germán nő elnémult, ahogy hatalmam villámként csapott le rá, emlékeztetvén, hogy kivel áll szemben. Azért élt, mert én megmentettem. Azért remélhette, hogy bosszút állhat a rómaiakon, mert én megígértem. Azért szólhatott nyíltan, mert megengedtem. De nagy a különbség az őszinteség és a tiszteletlenség között. Az utóbbit nem tűrhettem! Sem tőle, sem holmi primustól.

– Janus elvette tőlem Máltát. Bármi történt is azelőtt, ezzel túl messzire ment! Nekem aztán édesmindegy, hogy minden tanácstag maga választhatja meg a lakóhelyét. Édesmindegy, hogy joga volt kisemmizni. VISSZA AKAROM KAPNI A SZIGETEMET!

Grim nyelt egy nagyot, és azt krákogta:

– Akkor meg… mire várunk? Szerezzük… meg… ami a tied!

Ez már jobban hangzott. Lassan visszafogtam a hatalmamat, és engedtem, hogy újra birtokba vegye a testét. Aztán a palotaegyüttesre néztem, amely immár előttünk volt. Van valami odabent, ami hatalmas értékkel bír Janus számára. Mindezt már az épületre mondott számos védővarázslat is bizonyítja. Nekem aztán mindegy, hogy a bábcsászárát csábítom el vagy az egész várost ejtem túszul. Ki fogom deríteni, mi ennyire fontos neki, és ezzel visszaszerzem Máltát.

A maradék utat csendben tettük meg. A palotához érve megéreztem Hiro jelenlétét. Szófukar barátom és önjelölt testőröm beleegyezett, hogy a helyet még érkezésem előtt felderítse. Most három sudár mandulafenyő alatt várt ránk, és meghajlással üdvözölt.

– Néró császár pár napja elhagyta Rómát, és a hivatalos ügyeit Janusra bízta. Ezen túl látszólag minden a szokásos rendben megy.

Bólintottam. Jólesett, hogy a fiatal primus pontosan Grim ellentéte volt. Valami okból kifolyólag, aminek családja hagyományaihoz volt köze, néma árnyékként követett, és soha nem kérdőjelezte meg a döntéseimet – kivéve, ha azok veszélyesek voltak rám nézve. Ez enyhén szólva is felesleges volt… de ezt a fiatal démont a szívembe zártam.

– Akkor – mondtam, és szemügyre vettem a palota kapuját –, mi majd kissé megbolygatjuk azt a szokásos rendet.

A kaput őrző praetorianusokat szemmel láthatóan összezavarta a kinézetünk: egy takarosan borotvált északi férfi római öltözetben, egy sötét pillantású vörös hajú nő nadrágban és egy ázsiai fekete kimonóban. Elkerülendő a szükségtelen zűrzavart, emlékünket töröltem a tudatukból. Ezek az emberkatonák egyébként is csupán a látszat kedvéért álltak itt. A valóságban az épületet mágia védte. Olyan hatalom, amely hideg füst és alvadt vér szagát árasztotta. Janus hatalma. Elsötétült az arcom. El is felejtettem, mennyire undorodom ettől a bűztől.

Egy árnyas folyosón át bejutottunk egy császárhoz méltó átriumba. A sötétvörös oszlopokon több emelet nyugodott, melyeknek mozaikkal díszített galériái mindenféle színekben csillogtak. Középen négyszögletes, tiszta vízzel teli medence volt, amelyben négy művészien faragott szobor állt. Bármit is gondolunk a rómaiakról, meg kell hagyni, hogy mesterien egyensúlyoznak a pompa és a hivalkodás határmezsgyéjén.

Izgatott házi rabszolga rohant elénk.

– Üdvözlégy, méltóságos Belial! – Az idős férfi nemesi tunikát hordott, és csupán a nyakán viselt vaskarika különböztette meg a római felső rétegtől, amely ebben a házban élt. – Csak most értesültem az érkezésedről. Remélem, az utazásod nem volt túlságosan… fárasztó. Janus engedélyezte, hogy az ő átjáróját használd… úgy gondoltam…

– Az ő átjáróját? – szakítottam félbe a rabszolgát. – Urad csakis a Nagytanács nevében használja az átjárók rendszerét. Ebből semmi nem az ő tulajdona, nevezze bár magát a kapuk és átjárók istenének.

Tényleg egyszerűbb lett volna egy hivatalos átjárót használni. Mindamellett csábított a lehetőség, hogy egy kicsit megsértsem Janus büszkeségét. Törje csak nyugodtan a fejét, hogyan juthattam szeretett és szigorúan őrzött átjárórendszere nélkül oly gyorsan Rómába.

– Természetesen. Bocsáss meg – dadogta a rabszolga, és mélyen meghajolt. Ráhagytam.

– Akkor hát vezess az uradhoz!

– Elfoglalt.

Fagyosan felvontam a szemöldökömet. Épp elég sértő volt, hogy egy rabszolgát küldött a fogadásomra. Engem személy szerint nem zavart, de azt tudtam, hogy az itteni körökben mekkora sértésnek számít. Az pedig, hogy Janus túlságosan elfoglalt egy audienciához, a nyilvános megaláztatással határos. Ezt az idegesen toporgó házi rabszolga is tudta.

– Az úr arra utasított, hogy mindenben gondoskodjak kényelmedről, amíg várakozol.

Mélyet lélegeztem, hogy ne veszítsem el az önuralmamat. Minél dühösebb vagyok, annál inkább házigazdám szabályai szerint játszunk.

– Nem áll szándékomban az uradra várakozni – tudattam hűvös hangon a rabszolgával.

Rám meresztette a szemét.

– Bocsánat, nem értem.

– Vezess Janushoz. Mindegy, hol van éppen.

– Ha ez a kívánságod – mondta a rabszolga gyorsan, és alázatos mozdulattal intett, hogy kövessem.

Most aztán igazán megdöbbentem.

Túlságosan egyszerű – hallottam a fejemben Hiro figyelmeztető hangját.

Tudom – feleltem, és felkészültem, hogy kövessem a rabszolgát. Bármilyen csapdába sétáltam is bele, valahogy ki kell másznom belőle.

Több tágas csarnokon és további átriumokon vezetett keresztül, mígnem megérkeztünk egy nagy kapuhoz, melyet két szörnyszobor fogott közre. Mindkettőnek két arca volt, nagyon emlékeztettek Janus kedvenc alakjára.

– Éljen a hiúság! – mormogtam a fejemet csóválva.

Mögöttem Grim horkant fel.

Te talán nem álltál modellt a rhodoszi kolosszushoz?

Szigorú pillantást vetettem rá. Igen, néha én is átengedtem magam a hiúságomnak. De Janusszal ellentétben nekem legalább volt stílusom. A Rhodosz kikötőjénél álló kolosszus az erőteljes férfiasság elegáns megtestesülése volt. Ennek az ízléstelenségnek éppen az ellentéte. Inkább fagynék meg az általam kigondolt pokolban, semhogy csücsörítve, epekedve, égnek meredő pillantással örökítsenek meg. Méghozzá megkettőzve.

– Hova? – kérdezte Hiro, ahogy beléptünk a kapu mögötti ablaktalan kamrába.

Az átjárót csak egy primus aktiválhatta, így a rabszolga a továbbiakban nem segíthetett nekünk.

– A barlangokba – hangzott habozó válasza.

Ez a két szó úgy hangzott, mint amikor ránk csattan a már várt csapda. Az a fattyú! Ha akadt olyan hely Rómában, amitől jobban undorodtam, mint a város egészétől, akkor azok a barlangok voltak. Janus tudta ezt. Ahogyan azt is pontosan tudta, hogy soha nem várakoznék rá a palotában.

Ha Janusnak nem kívül-belül jól átsütve akarod visszaadni a rabszolgáját, nyugodj meg – hangzott Grim hangja a fejemben.

Ekkor vettem csak észre, hogy az átjáró kamrájában a levegő sistereg a dühömtől. A pokolba! Valószínűleg már nagyon feszült voltam! Ha így megy tovább, ez itt katasztrófával végződik, Máltát pedig örökre elfelejthetem.

Egy bólintással tudattam Grimmel, hogy megértettem, és visszavettem az ellenőrzést a hatalmam felett. Közben Hiro eltüntette a palota kapuját, és helyette egy fémveretes faajtó jelent meg. Egy ajtó, amely mögött soha semmi jó nem várt rám. Amint Janus rabszolgája kinyitotta, a palota pompája hirtelen egy teljesen más világgal lett határos. Egy szennyes világgal, amely sötét volt és túlzsúfolt – mind optikai, mind erkölcsi értelemben. Néhány eltévedt napsugár a lyukakon keresztül rávetült a sziklafalakra. Alig voltak képesek átvergődni a barlang teteje alatt összegyűlt sűrű füstön. Emiatt mindenütt olajlámpások és tüzek égtek, de ezek a levegőt még inkább elrontották. A csupa korom közepette kereskedők kínálgatták portékáikat, mialatt ügyfeleik fáradhatatlanul iparkodtak a legjobb ajánlatot kicsikarni tőlük: rabszolgákra alkudtak – egészen pontosan emberekre, boszorkányokra, megbélyegzettekre, valamint ezek lelkére. A barlangokban a démonok igényére szabott rabszolgapiac működött. Láncon mutogatták itt a boszorkányokat, mint valami vadállatokat. Néhányuk félmeztelen volt és koszos, másokat olyan szépen kimosdattak, mintha bábok lennének. Alkudoztak rájuk, mustrálták és szortírozták őket, veszekedtek értük; mindeme undorító ténykedések közepette érezni lehetett a démoni energiák kavalkádját. Egy egész örökkévalóság óta nem jártam itt; és pontosan tudtam, miért.

Várjatok meg. Nem fog sokáig tartani – utasítottam Hirót. – És tartsd rajta a szemed Grimen!

Megbélyegzettem nem mindig volt képes uralkodni magán, ebben a pillanatban pedig lerítt róla, hogy legszívesebben az egész piacot felrobbantaná egy tűzlabdával. Nem tudtam kárhoztatni ezért.

Hiro bólintott. Ő majd végrehajtja az utasításomat. Én pedig elmerültem a visszataszító tömegben, és utat törtem magamnak a barlangokon át. Tudtam, hol találom Janust. Egyetlen kereskedő kínált az ízlésének megfelelő árut: Drusus Septimus. Árveréseit a piac egy elzárt részén tartotta, ahova csak kiválasztott primusoknak volt bejárásuk. Azoknak, akik elegendő hatalommal rendelkeztek a pecsét átlépéséhez; vagy elegendő pénzzel, hogy megvásárolják a belépést. Ez utóbbira nekem nem volt szükségem. Akadály nélkül léptem el a pecsét mellett, és bejutottam egy heverőkkel és párnákkal teli nézőtérre. Ezen a helyen minden tunika, minden tóga, ruha és stóla a legdrágább anyagokból készült. Mindenütt magasra tornyozott frizurákat és fényes ékszereket láttam, a szemekből pedig megvetés sugárzott. Igen, egyértelműen ez az a fajta társaság, amit Janus kedvel.

Egy öreg hajópallóból ácsolt színpadon megláncolt boszorkány állt, akit egy zömök, kopasz férfi ajánlgatott. A rabszolgakereskedő bojtokkal díszített tunikája túlságosan is szűk volt a termetéhez. Így élt hát Drusus. Mivel az érdeklődők izgatottan licitáltak egymásra, a növekvő ajánlatokkal vigyora is egyre szélesebbé vált. Egyike volt Janus legrégebbi megbélyegzettjeinek, üzletével pedig rengeteg aranyat keresett. Akárcsak ura, aki persze tisztességes részesedést kapott a bevételből.

Aztán megpillantottam… Janust. Az a felfuvalkodott hólyag természetesen az első sorban foglalt helyet. Évszázadok óta használta ugyanazt az emberi testet; de még ha nem is így tett volna, gyomorforgatóan bűzlő esszenciáját bárhol felismerem. Miatta kívántam néha, hogy bárcsak ne lennének halhatatlanok a primusok – csak hogy megölhessem. Lassan. Élvezettel. Fájdalmasan.

– Belial! – erőszakról szőtt álmodozásomból Janus metsző hangja riasztott fel.

Ahogy észrevett, úgy intett oda magához, mint egy régi jóbarátot – vagy mint egy kutyát. Mindkettő tűrhetetlen.

És ezzel kezdetét vette a játszma. A lehető legközönyösebb arckifejezésemet öltöttem fel, és odaballagtam visszataszítóan vigyorgó ősellenségemhez.

– Mily meglepő, hogy itt látlak – hazudott egyenesen a képembe. – Talán nem tetszett a palota, hogy itt kerestél fel?

Éppen arra készültem, hogy feleljek önelégült kommentárjára, amikor felugrott, és így kiáltott:

– Hatezer-ötszáz sestertius!

Ugyan kérem… Janus olyan kiszámítható. Természetesen belém kellett fojtania a szót, hogy ezzel is mutassa érdektelenségét.

– Nem akarsz velem együtt alkudni, Bel? – érdeklődött, s közben le nem vette sötét szemét az árverésről. Aztán hirtelen a homlokára csapott. – Igaz is! Majdnem elfelejtettem, hogy az ilyesmi méltóságodon aluli.

– A méltóság nagyon érdekes fogalom – feleltem hűvösen. – Egyszer ki kellene próbálnod.

Janus mérgesen vonta össze a szemöldökét.

– Csak azért jöttél, hogy sértegess?

Vállat vontam.

– Amíg nem mondod el, mi másért hívtál meg, valamivel meg kell édesítenem az ittlétemet.

Janus ajka gúnyos mosolyra biggyedt. Visszaült és a mellette lévő helyre mutatott.

– Helyezd magad kényelembe, igyál valamit, érezd magad otthon. Róma ugyan nem Málta, de tetszeni fog.

Nyelvembe haraptam. Ha így folytatja, látogatásom a vártnál jóval rövidebb lesz. Méghozzá hamarosan a képébe csapó öklöm vet majd neki véget.

– Ha már itt tartunk – sziszegtem, miközben leültem –, add vissza a szigetemet, különben…

– Hétezer sestertius!

A színpadon a kövér kereskedő égnek emelte a karját.

– Hétezer sestertiusért eladva a tiszteletre méltó Janusnak!

Taps hangzott fel, vendéglátóm pedig láthatóan kétszer olyan büszke volt önmagára.

– Bocsáss meg, hogy félbeszakítottalak. Mit is akartál mondani?

Lenéző mosolya sokatmondó kifejezést kölcsönzött az arcának. Gyűlöltem ezt a mosoly! Mit is mondok? Gyűlöltem az egész arcot. Valójában nem értettem, miért ragaszkodik olyan eszeveszetten ehhez a testhez. Ez a test se nem fiatal, se nem öreg, nem is erőteljes vagy vézna, nem is szép vagy visszataszító. Minden szögletes és inas volt rajta, és magán hordta a hosszú évek nyomát.

– Semmi fontosat – feleltem mímelt nyájassággal. – Csupán a rád váró rettenetes megtorlásra akartalak figyelmeztetni, amennyiben nem adod vissza a szigetemet. A többit már tudod.

– Értem – mondta. – Cserébe hadd tudassam veled, hogy a figyelmeztetésed teljességgel hidegen hagy. Valójában nagyon szívesen le is mondanék becses társaságodról, csak hát úgy tűnik, a Nagytanácsnak szándékában áll, hogy elcsitítsa az ellentéteinket. Nem látják üdvözlendőnek, hogy a Liga két nagy hatalmú tagja háborúban áll egymással. Ebből az okból felszólítottak, hogy egy időre hívjalak meg magamhoz Rómába. Nyilván reménykednek abban, hogy összebarátkozunk.

Ez olyan abszurd volt, hogy nevetésre sarkallt.

– A Tanács kényszerített arra, hogy meghívj magadhoz? Hát akkor a következőt üzenem nekik: mi ketten soha nem leszünk barátok. De amennyiben átadod nekem Máltát, elgondolkodhatunk egy fegyverszünetről.

– Azt hiszem, félreértesz – mondta élesen. – Nem fogok tárgyalni vagy udvariaskodni veled, nem teszek a kedvedre. Málta a jogos tulajdonom. Ezért aztán csak azért tűröm el a jelenlétedet, hogy a Tanácsot tájékoztathassam, mennyire nem voltál belátó.

Farkasszemet néztünk. A frontokat kijelöltük, és egyikünknek sem állt szándékában, hogy egy lépést is hátráljon. Hosszú nyárnak nézünk elébe.

Tegyék meg tétjeiket!

A vaslánc a csuklómon éreztette velem, hogy rettenetesen rossz döntést hoztam. Eleinte csak amolyan kellék volt, hogy történetünk hihetőnek hasson, de idelent a barlangokban a lánc minden egyes lépéssel egyre nehezebbnek tűnt. Ösztöneim hangosan követelték, hogy meneküljek. Csak azért tudtam kordában tartani a félelmemet, mert újra meg újra emlékeztettem magam, hogy helyesen cselekszem. Meghiúsítom Janus üzelmeit. Megfékezek egy démont. Bosszút állok Daphnéért.

Thanatos ugyan egy nap gondolkodási időt adott nekem, én azonban már néhány óra múlva világosan tudtam, mit fogok felelni. Ha a jövőben szembe akarok nézni a tükörképemmel, nincs más választásom – mindegy, hogy milyen kockázattal jár. Mindamellett sem naiv nem voltam, sem az életemet nem untam meg. Ezért aztán mind Thanatostól, mind Luciantől kicsikartam egy esküt: mindennap várjanak a Circus Maximusnál az üzenetemre, és amennyiben – a sikertől függetlenül – ki akarnék szállni, kötelesek kimenekíteni. Ez legalább adott egy leheletnyi biztonságérzetet.

Lucian megállíthatatlanul tört utat a tömegen át. Köpönyeget viselt, amelynek csuklyáját mélyen az arcába húzta. Biztonsági intézkedés volt ez, hogy ne ismerjék fel. Éppen ezért Thanatos el sem jött. Kétes brachioni hírneve veszélyeztette volna a küldetésünket – főként amiatt, mert ez a piac csak úgy hemzsegett a démonoktól. Szédültem a mindenütt jelenlévő illúzióktól és démoni hatalomtól. Ezért aztán Lucian hátára összpontosítottam, és hagytam, hogy a sziklafal mentén elkalauzoljon egy rögtönzött színpadig.

– Késtél – szólalt meg egy ingerült férfihang. Egy himlőhelyes felügyelő félretolta Luciant, és kérdezés nélkül megfogta a láncomat, hogy szemügyre vegyen. Nyomorultul bűzlött, de szerencsére alapos vizsgálatra nem volt idő. Pontosan úgy, ahogy Thanatos tervezte.

– Drusus megveszi vagy sem? – kérdezte ingerülten Lucian.

A felügyelő idegesen tekingetett a színpad felé. Ura odafent ki se látszott a munkából. Nélkülözhetetlen volt. Mi is így terveztük. Minél kevesebben emlékeznek Lucian arcára vagy eladásom körülményeire, annál jobb.

– Hát jó – felelt a himlőhelyes képű, és előhalászott egy pénzérmékkel teli erszényt. – Most pedig tűnj el!

Lucian eltette, megfordult és beleveszett a tömegbe. Még egy utolsó pillantást sem vetett rám.

Nagyot nyeltem. Tulajdonképpen hozzá voltam szokva, hogy csak magamra számíthatok; Lucian azonban nem egyszerűen faképnél hagyott, hanem a személyazonosságomat is magával vitte. E perctől többé nem voltam szabad ember. Már csak egy rabszolga voltam.

– Te következel! – A felügyelő felrángatott a színpadra, és hirtelen a figyelem középpontjába kerültem. Mialatt a himlőhelyes pár szót váltott az urával, éreztem, ahogy minden szempár engem vizslat. A legtöbb démonokhoz tartozott, akik egy darab húsként tekintettek rám, amelyből igen praktikusan érzelmeket csikarhatnak ki. Noha erre számítottam, a szívem a torkomban dobogott. Nem mutathattam félelmet vagy alázatot. Thanatos ez ügyben egyértelmű instrukciókkal látott el. Ahhoz, hogy valaki olyat, mint Janus, lépre csalhassunk, nyilvánvalóan nem elegendő a csinos külső – bár persze ez sem elhanyagolható. Ezért aztán leheletvékony tunikát viseltem, amelyet fonott öv rögzített szorosan a testemhez; emellett egyszerű feltornyozott frizurám volt. Így azután bárki felismerhette meztelen nyakamat látva, hogy a lelkem még az enyém.

Észrevétlenül végighordoztam a pillantásom a tömegen. Nem sokáig kellett keresnem a sötét hajú démont, akinek érdeklődését fel kellett keltenem. Janus, Róma réme úgy trónolt az első sorban, mintha csak maga lenne a császár.

– Tisztelt halhatatlanok! – A rabszolgakereskedő dörgő basszusától önkéntelenül is összerezzentem. – Mai utolsó ajánlatom egy gyöngyszem az egyhangúság tengerében! Egy rövid lejáratú újdonság, akit nem tagadnék meg tőletek!

A felügyelő nagyot taszított rajtam, amitől Drusus húsos karjai közt találtam magam. Közelről észrevettem, hogy bőrét pecsétek miriádja borítja. Valószínűleg magas rangú megbélyegzett lehetett, aki érzelmei egy részét áruba bocsátotta olyan privilégiumokért, mint a jobb érzékszervek, a megnövelt erő és kitartás.

– Kimondottan szép és kicsattanóan egészséges fiatal lány – folytatta Drusus a bemutatót. – És ami a legjobb: biztosítottak, hogy a szelleme még teljességgel érintetlen. Nyilván alaposan kitanították, hogyan óvja a lelkét. Falai erősek, épek és töretlenek. Mivel nekem nem volt időm alaposan megvizsgálni, tietek a lehetőség, hogy a lány ellenállását magatok tegyétek próbára!

Alig hangzott el ez a hatásvadász felhívás, a levegő máris energiától vibrált. Lucian figyelmeztetett, hogy a démonok biztosan megpróbálnak belekóstolni az érzéseimbe, de rohamuk ereje felülmúlta még a legrosszabb várakozásaimat is. A védőfalaimat legalább tíz primus esszenciája ostromolta egyidejűleg. Olyan érzés volt, mintha földrengés akarna maga alá temetni. Levegő után kapkodtam. Könnyek szöktek a szemembe. Térdem összecsuklott, amit még az én acélkemény akaratom sem volt képes megakadályozni. Ezzel persze lemondhattam tervezett belépőmről; de inkább ez, semmint hogy ezek a mohó démonok behatolhassanak az elmémbe. Az érzéseim az enyémek!