A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Galbraith: The Running Grave

First published in Great Britain in 2023 by Sphere

Fordította: Nagy Gergely

Copyright © J. K. Rowling 2023

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2023

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2023

Az összes szereplő a szerző képzeletének szüleménye, mindennemű hasonlóság élő vagy elhunyt valós személyekkel pusztán a véletlen műve.

Bármilyen kapcsolat a történetben hivatkozott zene és bármely vallási csoport között fiktív, ide értve a dalszövegeket is.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes

hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Tördelő: Gelányi Mariann

A szöveget gondozta: Németh Rita

Korrektúra: Kótai Katalin és Tihanyi Linda

ISBN 978-963-566-580-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Istennőimnek, Lynne Corbettnek, Aide Kielynek, és Jill Prewettnek, Junónak, Ceresnek és Asztarténak

Mikor, mint hömpölygő sír, az idő utolér…{1}

DYLAN THOMAS:

’Mikor, mint hömpölygő sír’

Hogy a dolog idáig fajult, az fokozatosan következett be.

Annak lett a következménye, hogy valaki nem állította le időben azt, amit le kellett volna állítania.{2}

Ji Csing, a Változások Könyve

Prológus

Nem mindenki rendelkezik egyformán azzal a képességgel, hogy a jóskönyvtől kérdezni tudjon. Tiszta és nyugodt tudat szükséges hozzá, amely kellőképpen érzékeny a jelentéktelen külsejű jóspálcikákban rejlő kozmikus befolyásokra.

RICHARD WILHELM:

’Bevezetés a Ji Csing: A Változások Könyvéhez’

Sir Colin Edensor, Lady Edensor és fiuk, William levelezése

2012. március 13.

Will!

Nagy megdöbbenéssel értesültünk róla tegnap a konzulensedtől, hogy abbahagytad az egyetemet, és csatlakoztál valami vallási mozgalomhoz. Még inkább megdöbbentünk azon, hogy ezt nem beszélted meg velünk, de még arra sem vetted a fáradságot, hogy tudasd velünk, hová mész.

Hacsak nem hazudik az a nő, aki az Egyetemes Humanitárius Egyház központjában felveszi a telefont, a tagokkal kizárólag kézzel írt levelek formájában lehet kapcsolatba lépni. Szavát adta, hogy ezt a levelet továbbítani fogják neked.

Édesanyáddal nem értjük, miért csináltad ezt, miért nem beszéltél előbb velünk, vagy mi vehetett rá, hogy otthagyd a tanulmányaidat és a barátaidat. Szörnyen aggódunk miattad.

Légy szíves, jelentkezz, AZONNAL, amikor ezt megkapod!

Apa

2012. április 16.

Drága Will!

Az egyház központjában a hölgy azt mondta, megkaptad Apa levelét, de még mindig nem hallottunk felőled, szóval még mindig aggódunk.

Úgy gondoljuk, a Chapman Farmon lehetsz Norfolkban. Apával ott leszünk az Új Fogadóban, Roughtonban, most szombaton délután egykor. Will, kérlek, gyere el, és találkozzunk, hogy átbeszélhessük a dolgokat! Apa utánanézett kicsit az Egyetemes Humanitárius Egyháznak, nagyon érdekes szervezetnek tűnik, igen nemes célokkal. Az biztos, hogy értjük, miért fogott meg ennyire.

Nem akarjuk irányítani az életedet, Will, tényleg csak látni szeretnénk, és megbizonyosodni arról, hogy jól vagy.

Sok szeretettel,

Puszik,

Anya

2012. április 29.

Kedves Will!

Tegnap elmentem az EHE Központi Templomába Londonban, és beszéltem egy hölggyel, aki állította, hogy a korábbi leveleink eljutottak hozzád. De mivel nem jöttél el találkozni velünk múlt szombaton, és még csak nem is üzentél, fogalmunk sem lehet, hogy igazat mond-e.

Így hát szükségét érzem tudatni veled, vagy azzal, aki esetleg törvénysértő módon elolvassa a leveleidet, hogy minden kétséget kizáróan tudom, hogy a Chapman Farmon tartózkodsz, hogy sosem távozol onnan egyedül, és hogy alaposan le vagy fogyva. Azzal is tisztában vagyok, hogy az egyház tagjain kívül senki sem léphet a farm területére.

Will, te nagyon intelligens fiú vagy, de ettől még autista is, és nem most fordul elő először, hogy valaki manipulálni próbál. Hacsak nem hallok felőled telefonon, vagy saját kézírásoddal írt levélben 5-éig, a rendőrséghez fogok fordulni.

Beszéltem az Egyetemes Humanitárius Egyház egy volt tagjával is, és szeretném, ha te is találkoznál vele. Ha az egyháznak valóban nincs rejtegetnivalója, és te valóban a saját szabad akaratodból tartózkodsz a Chapman Farmon, nem lehet semmi okuk megakadályozni, hogy találkozz velünk, vagy hogy beszélj ezzel a személlyel.

Ismétlem, Will, ha nem hallok felőled május 5-éig, a rendőrséghez fogok fordulni.

Apa

2012. május 1.

Kedves Colin és Sally!

Köszönöm leveleiteket. Minden rendben van. Nagyon jól érzem magam az EHE-ben, és már értek sok olyasmit, amit eddig nem értettem. Valójában nem is vagyok „a spektrumon”. Ez csak egy címke, amelyet azért aggattatok rám, hogy megindokolja, milyen szinten vontátok irányítás alá az életemet születésem óta. Nem vagyok a testi tárgyatok, és veletek ellentétben engem nem a pénz vagy materialista megfontolások motiválnak.

Legutóbbi leveletekből úgy veszem ki, hogy figyeltettétek a Chapman Farmot. Felnőtt ember vagyok, és az, hogy továbbra is gyermekként kezeltek, akit meg kell figyelni, csak azt bizonyítja, mily kevéssé bízhatok meg bennetek.

Azt is nagyon jól tudom, az EHE milyen „volt tagjával” akartok megismertetni. Ő igen veszélyes, gonosz ember, aki sok ártatlan ellen vétkezett. Azt tanácsolom, ne maradjatok vele kapcsolatban.

A Vízbefúlt Próféta megáld mindenkit, ki imádja őt,

Will

2012. május 2.

Drága Will!

Nagyon örültünk a levelednek, de kicsit aggaszt is, mert egyáltalán nem olyan, mintha te írtad volna, drágám.

Will, kérlek, találkozz velünk! Ha tudnánk személyesen találkozni, akkor megnyugodnánk, hogy jól vagy, és tudod, mit csinálsz. Semmi mást nem kérünk, csak hogy találkozz velünk személyesen.

Drágám, én szeretnék teljesen őszinte lenni veled: Apa tényleg felfogadott valakit, hogy figyelje a Chapman Farmot, mert annyira aggódott érted, de biztosíthatlak, hogy ennek vége. Apa felmondta a szerződést. Senki sem figyel meg, és nem akarunk mi irányítani, Will. Csak látni szeretnénk, és a te szádból hallani, hogy jól vagy, és saját szabad akaratodból cselekszel.

Szeretünk, és tényleg csak a legjobbat akarjuk neked!

Sok puszi,

Anya

2012. május 12.

Kedves Colin és Sally!

Találkozzunk a Központi Templomban, a londoni Rupert Courton, május 23-án délben. Ne hozzatok magatokkal senki mást, különösen az egyház volt tagjait, mert nem fogják beengedni őket.

A Vízbefúlt Próféta megáld mindenkit, ki imádja őt,

Will

2012. május 24.

Kedves Colin és Sally!

Azért egyeztem bele a tegnapi találkozóba, hogy bizonyítsam nektek: tökéletesen jól vagyok, és teljes birtokában döntési képességeimnek. Ti mindketten magas egomotivitást mutattatok, tiszteletlenek voltatok velem, és erőszakosak olyanokkal, akiket nagyra becsülök és szeretek.

Ha a rendőrséghez fordultok, vagy ismét figyeltetni kezdetek, feljelentést fogok tenni ellenetek. Az Egyház elintézte, hogy egy orvos felmérje az állapotomat, aki tanúskodni is fog, hogy teljesen döntésképes vagyok, és ti próbáltok indokolatlan módon befolyást gyakorolni fölöttem. Az EHE jogászaival is egyeztettem. A vagyonkezelői alapom az enyém, és mivel Nagyapa rám hagyta azt a pénzt, és nem rátok, semmi jogotok sincsen megakadályozni, hogy jó célra fordítsam.

A Vízbefúlt Próféta megáld mindenkit, ki imádja őt,

Will

2013. március 16.

Drága Will!

Tudom, hogy ezt írom minden levelemben, de kérlek, kérlek, jelentkezz! Megértjük és tiszteletben tartjuk, hogy szeretnél továbbra is az EHE tagja maradni. Csak tudni szeretnénk, hogy jól vagy és egészséges vagy. De leginkább személyesen szeretnénk látni. Több mint egy év telt már el, Will! Annyira hiányzol nekünk!

Elküldtem a születésnapi ajándékodat a Chapman Farmra. Remélem, rendben megkaptad.

Will, kérlek, jelentkezz! Senki nem fog azzal próbálkozni, hogy meggyőzzön, hagyd ott az Egyházat. Csak azt szeretnénk, ha boldog lennél. Apa mélyen bán egy-két dolgot, amit a legutóbbi találkozásunkkor mondott. Nem haragszunk rád, Will, csak rettenetesen hiányzol!

Apa is ír majd valamit, én csak azt akarom mondani, hogy teljes szívemből szeretlek, és egyszerűen csak szeretném tudni, jól vagy-e.

Sok puszi,

Anya

Will,

őszintén elnézést kérek azért, amit az egyházról mondtam tavaly. Remélem, meg tudsz bocsátani, és jelentkezel. Anyának szörnyen hiányzol, és persze nekem is.

Szeretettel puszillak,

Apa

Részletek a Coolidge és Fairfax Ügyvédi Iroda leveléből Mr. Kevin Pirbrightnak, az Egyetemes Humanitárius Egyház volt tagjának

2013. március 18.

MAGÁNJELLEGŰ ÉS BIZALMAS JOGI ÁLLÁSFOGLALÁS

TILOS NYILVÁNOSSÁGRA HOZNI VAGY TERJESZTENI

Tisztelt Uram…

E levelet azon értesülésünk alapján írjuk Önnek, hogy Ön felelős „Az Egyetemes Szekta leleplezése” c. blog publikálásáért, melyet „Ex-EHE tag” néven ír…

„Az Aylmerton-kapcsolat” című, 2012. áprilisi poszt

2012. április 2-án Ön publikált egy blogposztot „Az Aylmerton-kapcsolat” címmel. A posztban számos hamis és kimondottan becsületsértő állítást fogalmaz meg az Egyházról. A poszt elején Ön a következőket írja:

A rohamosan gyarapodó tagság nagy része, akiket az egyház az egyenlőségről, diverzitásról és jótékony szolgálatról szóló üzenetével vonz be, nem is tud arról, hogy az Egyetemes Humanitárius Egyház az úgynevezett Aylmertoni Közösségből nőtt ki, egy hírhedt norfolki kommunából, amely 1986-ban lelepleződött, hogy nem más, mint a Crowther család pedofil üzelmeinek fedőszerve.

Az Aylmertoni Közösség legtöbb tagját a Crowther családdal együtt letartóztatták, de akik egy kis szerencsével megúszták a felelősségre vonást, a közös birtokon maradtak, amelyet ekkor átneveztek „Chapman Farm”-ra. Ebből a kemény magból lettek az EHE alapítói.

Józan ésszel bíró olvasók ebből arra a következtetésre jutnak, hogy az EHE gyakorlatilag az Aylmertoni Közösség folytatása más néven, és hogy az EHE tevékenysége hasonló az Aylmertoni Közösségéhez, különös tekintettel a pedofil tevékenységekre. Mindkét állítás hamis, és igen becsületsértő ügyfeleinkre nézve.

Továbbá az „akik egy kis szerencsével megúszták a felelősségre vonást” és „kemény mag” kifejezések azt sugallhatják a józan ésszel bíró olvasónak, hogy a közös birtokon maradók is olyan törvénybe ütköző cselekményeket követtek el, mint amilyenekért a Crowther családot és másokat is elítéltek. Ez a legkevésbé sincs így, az állítás hamis, és messzemenően becsületsértő az EHE tagjaira és az Elöljárók Tanácsára nézve.

A valóság

A valóság ezzel szemben az, hogy az EHE egyetlen tagja élt valaha is az Aylmertoni Közösségben: Mrs. Mazu Wace, az EHE alapítójának és vezetőjének, Jonathan Wace-nek felesége.

Mazu Wace tizenöt éves volt, amikor az Aylmertoni Közösséget feloszlatták, és tanúskodott is a Crowther testvérek ellen azok tárgyalásán. Ez a nyilvánosság számára is hozzáférhető információ, és könnyen ellenőrizhető a bírósági leiratokban és az ügyről keletkezett sajtótudósításokban.

Mrs. Wace nyíltan beszélt az Aylmertoni Közösségben elszenvedett traumatikus élményeiről, többek közt olyan egyházi rendezvényeken is, amelyeken Ön személyesen is jelen volt. A legkevésbé sem „kis szerencsével úszta meg a felelősségre vonást”, mert Mrs. Wace maga is a Crowther testvérek áldozata volt. Az a gyanúsítás, hogy bűnrészes lett volna, vagy más módon helyeselte volna a Crowther testvérek gonosz, törvénybe ütköző cselekedeteit, messzemenően becsületsértő, és jelentős sérelmet és fájdalmat okozott Mrs. Wace-nek. Továbbá súlyosan rontotta, és valószínűleg a jövőben is rontani fogja Mr. Wace és az EHE jó hírnevét is. Mindezekért Ön döntő mértékben felelős.

„A Nagy Jótékonysági Átverés” című, 2013. január 28-ai poszt

2013. január 28-án Ön publikált egy blogposztot „A Nagy Jótékonysági Átverés” címmel, melyben Ön a következőket írja:

A valóságban az EHE egyetlen célja, hogy pénzt termeljen, ebben pedig figyelemre méltóan sikeres. Míg az ismertebb tagoknak hagyják, hogy csak a sajtóban megjelenő interjúikban térítsenek, a közkatonáktól elvárják, hogy az adománygyűjtő perselyeikkel mindennap az utcán dolgozzanak, és ott is maradjanak az időjárástól vagy egészségi állapotuktól függetlenül, amíg csak össze nem tudják gyűjteni a „felajánlásukhoz” elegendő összeget. Ez az a napi százfontos minimum, amelyet minden közkatonának össze kell szednie, hacsak nem akarja kivívni az egyház kiszámíthatatlan verőemberének, Taio Wace-nek dühét, aki egyébként az idősebb Jonathan és Mazu Wace két fia közül.

Mr. Taio Wace „kiszámíthatatlan verőember”-kénti leírásából a józan ésszel bíró olvasó azt olvassa ki, hogy Mr. Taio Wace erőszakos, instabil és megfélemlítő. Ez a leírás messzemenően becsületsértő Mr. Taio Wace-re nézve, és valószínű, hogy a jövőben is jelentősen rontja a jó hírnevét az Egyház Elöljárójaként, valamint az EHE jó hírnevét is.

Ön továbbá a következőket is írja:

Hová tűnik a pénz? Jó kérdés! Az Egyház „elvonulóhelyére”, a Chapman Farmra látogatóknak könnyen feltűnhet, hogy míg a mezei tagok az iparosodás előtti földművelés élményét „élvezhetik”, fűtetlen pajtákban alhatnak, és adománygyűjtő perselyüket gereblyére és lovakkal vontatott ekére cserélhetik, az Elöljárók és közismert tagok jóval kényelmesebb körülmények között élnek.

A farmkomplexum főépületét kibővítették, és határozottan 21. századi szintre újították fel, amelyhez tartozik úszómedence, jacuzzi, konditerem, szauna és privát moziterem is. A legtöbb Elöljáró vadonatúj, topkategóriás autókkal jár, az egyház fejének, Jonathan Wace-nek (akit a tagok csak „J Papa”-ként ismernek) pedig köztudottan Antiguában is vannak ingatlanjai. A Rupert Court-i Központi Templomba látogatók hasonlóképpen láthatják az egyre pazarabb kellékeket és berendezést, az Elöljárók arannyal hímzett köpenyéről már nem is beszélve. „Egyszerűség, alázatosság, jótékonyság”? Sokkal inkább „Kapzsiság, kétszínűség, hiúság”!

A józan ésszel bíró olvasók a blogposztból azt a következtetést vonhatják le, hogy az Elöljárók Tanácsa törvénybe ütköző módon eltulajdonítja a jótékony célú adományokat, és vagy saját vagyonuknak tekintik azokat, vagy saját részükre fényűző életkörülményeket és ruházatot biztosítanak belőle. Ez az állítás teljes mértékben hamis, és messzemenően becsületsértő az Elöljárók Tanácsára nézve.

A valóság

A nyilvánosság számára is hozzáférhető információ, hogy Mrs. Margaret Cathcart-Bryce, az egyház vagyonos, régi tagja, életében jelentős összeget adományozott az egyháznak a Chapman Farm felújításának céljára, majd 2004-es halálakor végrendeletében az Elöljárók Tanácsát jelölte meg egyedüli örököseként, így lehetővé téve, hogy az egyház megfelelő ingatlanokat vásárolhasson London, Birmingham és Glasgow belvárosában gyülekezeti célokra.

Az Ön blogposztjában több kimondottan hamis állítás is található. A Chapman Farm nem rendelkezik sem jacuzzival, sem úszómedencével, Mr. Jonathan Wace-nek pedig nincsen, és soha nem is volt ingatlanja Antiguában. Az Egyház minden Elöljárója olyan autóval jár, amelyet maga vásárolt a fizetéséből. Az az állítása, hogy a tagoknak napi száz fontot kell összegyűjteniük, különben kivívják Mr. Taio Wace „dühét”, ugyanígy teljességgel hamis.

Az Egyház minden pénzügyi tevékenységét nyílt és transzparens módon végzi. Jótékony célra gyűjtött pénzt soha nem használtak a Chapman Farm fenntartására vagy felújítására, sem a londoni főközpont megvásárlására és fejlesztésére, sem pedig az Elöljárók bármelyikének személyes céljaira. Az állítás, hogy az EHE vagy az Elöljárók „kapzsik”, „kétszínűek” vagy „hiúk”, jelentősen rontja az Egyház és a Tanács jó hírnevét. Ez tovább súlyosbítja az Ön felelősségét.

„A Vízbefúlt Próféta” című, 2013. február 23-ai poszt

2013. február 23-án Ön publikált egy blogposztot „A Vízbefúlt Próféta” címmel, melyben Ön több, messzemenően becsületsértő és mélységesen bántó állítást fogalmaz meg Mr. és Mrs. Wace elsőszülött gyermekének, Daiyunak 1995-ben bekövetkezett vízbe fulladás okozta haláláról, akit később az EHE prófétaként ismert el.

Az EHE tagjai igen jól tudják, hogy bár elméletben minden próféta egyenlő, van egy, aki sokkal egyenlőbb. A Vízbefúlt Próféta központi szerephez jutott az EHE szektájában, saját rituálékat és külön szertartásokat kapott. Nyilván megvolt kezdetben is a szándék Mazu Wace-ben, hogy valami módon „életben tartsa” a halott lányát [Daiyu Wace-t], csakhogy igazából minden alkalmat megragad, hogy előnyt kovácsoljon a Vízbefúlt Prófétával való kapcsolatából, a lehető legjobban kihasználja azt. Az agymosottak közt nagyon kevés akad, aki feltenné a kérdést (akár csak suttogva), ugyan miért érdemelne prófétai státuszt egy vízbe fulladt hétéves. Még kevesebben mernek rámutatni a fura véletlenre, hogy Jonathan Wace első felesége (akit mindig kiretusálnak az EHE történetéből) szintén a Cromer melletti tengerparton fulladt vízbe.

Az e bekezdésben megfogalmazott állítások és sugalmazások aligha lehetnének sértőbbek, jó ízlésbe ütközőbbek és károsabbak Mr. és Mrs. Wace, valamint az egész EHE jó hírnevére nézve.

Az az állítás, hogy Mrs. Wace „előnyt kovácsol” fiatal gyermeke halálából, „kihasználja” azt, aljas rágalom, és mélységesen sérti Mrs. Wace jó hírnevét úgy is, mint édesanyáét, és úgy is, mint az egyház Elöljárójáét.

Továbbá a józan ésszel bíró olvasó abból, ahogy Ön a „fura véletlen” szófordulatot használja Mrs. Jennifer Wace balesetben történt vízbe fulladására, arra a következtetésre juthat, hogy van valami gyanús vagy Mrs. Jennifer Wace halálának körülményeiben, vagy abban, hogy Daiyu Wace hasonló módon vesztette életét.

A valóság

Daiyu Wace 1995. július 29-én fulladt a tengerbe Cromerben, a parttól nem messze. Mint az a nyilvánosság számára is megismerhető, és könnyen ellenőrizhető a bírósági leiratokban és a halála ügyében folytatott vizsgálatról keletkezett sajtótudósításokban, Daiyut az egyház egy tagja vitte ki a tengerpartra kora reggel, amelyre nem kért engedélyt Daiyu szüleitől. Mr. és Mrs. Wace-t mérhetetlenül megviselte, hogy leányuk vízbe fulladt, amikor felügyelet nélkül fürdött a tengerben.

Az EHE hitrendszerének részét képezi, hogy egyes elhunyt tagokat haláluk után „prófétaként” ismernek el. A vallásos hit Nagy-Britanniában törvényi védelmet élvez.

Mrs. Jennifer Wace tragikus halálának valódi részletei hasonló módon megtalálhatók a bírósági dokumentumokban és a haláláról folytatott vizsgálatról keletkezett sajtótudósításokban. Mrs. Jennifer Wace egy munkaszüneti napon vesztette életét 1988 májusában egy délután. Mrs. Wace epilepsziás volt, nagy rohamot kapott a vízben, és hiába tettek meg mindent a megmentésére a közelében tartózkodó fürdőzők, megfulladt. A vizsgálat során többen tanúsították, hogy Mr. Jonathan Wace nem a vízben tartózkodott, amikor Mrs. Wace megfulladt, és maga is akkor szaladt be a vízbe, amikor megértette, mi történik, de túl későn ért oda, és nem tudta megmenteni felesége életét. Mr. Wace-t lesújtotta felesége váratlan halála, és a legkevésbé sem kívánja „kiretusálni” az élete történetéből, sőt, nyilvánosan is azt nyilatkozta, hogy ez a tragédia mélyítette el ébredő vallásos hitét, amikor vigasztalásul a vallás felé fordult. Minden ezzel ellenkező állítás hamis, aljas szándékú, és mélységesen sérti Mr. Wace jó hírnevét.

Továbbá messzemenően becsületsértő az egyházat „szektának” nevezni, és azt sugallni, hogy tagjai „agymosottak”. Az EHE minden tagja saját szabad akaratából lép az egyházba, és szabadon távozhat, amikor csak akar.

Mindennek értelmében…

E-mail-üzenetek Mr. Kevin Pirbright, az EHE volt tagja és Sir Colin Edensor között

Kevin Pirbright

2013. március 20.

Ügyvédi levél az EHE-től

Címzett: Sir Colin Edensor

Kedves Colin!

Ma délelőtt kaptam egy ügyvédi felszólítást az EHE-től, amelyben utasítanak, hogy töröljem a blogomat, különben megfizetek, beperelnek, és a többi, a szokásos, amelyet minden volt taggal csinálnak. Nagyon helyes! Épp azt akarom, hogy ez az ügy bíróság elé kerüljön. De nincs pénzem ügyvédre, szóval arra gondoltam, nem tudna-e ebben segíteni, mert azt hiszem, rágalmazási ügyekhez az ember nem vehet igénybe ingyenes jogsegélyt. Én ezt az összes agymosott, köztük Will érdekében teszem. Meg kell mutatni mindenkinek, mit csinálnak ezek a szemetek.

A könyv nagyon jól halad. Ráadásul minden, amivel most próbálkoznak, csak további új fejezetekhez szolgáltat anyagot!

A legjobbakat,

Kevin

Sir Colin Edensor

2013. március 20.

Válasz: Ügyvédi levél az EHE-től

Címzett: Kevin Pirbright

Kedves Kevin!

Örömmel besegítek az ügyvédi költségekben. Javaslom, forduljon az én ügyvédeimhez, a Rentons irodához, akik már jól ismerik az EHE gyalázatos tetteit a fiam ügye miatt. Tájékoztasson, kérem, minden fejleményről, és remek hír, hogy a könyv jól halad! Azt hiszem, igen nagy hatása lesz!

Minden jót kívánva,

Colin

Kivonat egy interjúból Noli Seymour színésznővel, a Zeitgeist magazinból, 2014 januárjából

Rákérdezek a két apró kínai jelre, amelyek kicsivel Seymour bal füle alá vannak tetoválva: új szerzemények a már eddig is jelentős tetoválásgyűjteményében.

– Ó, ezeket múlt hónapban csináltattam. Azt jelentik, „Szin-tzi”, azaz angolul „arany”. Az Arany Prófétára utal, az Egyetemes Humanitárius Egyházból.

Előre közölték velem, hogy Seymour nem válaszol semmilyen kérdésre az igen megosztó EHE-beli tagságával kapcsolatban, de mivel most ő hozta fel, megkérdezem, mit gondol az egyházról makacsul fel-felbukkanó negatív híresztelésekről.

– Noli erről nem kíván beszélni – szól közbe Seymour PR-osa, de az ügyfele ügyet sem vet rá.

– Jaj, ugyan már! – És vakító babakék szemével nagyokat pislog. – Mert ugye valami ANNYIRA baljóslatú abban, ha valaki segíteni akar a hajléktalanoknak, meg elvinni nyaralni azokat a gyerekeket, akik valamelyik családtagjuk gondviselői? De komolyan, hát nincs jobb dolguk az embereknek, mint beleszállni valami olyanba, ami csak és kizárólag jót tesz?

– De tényleg! – hajol közelebb hozzám, most először, és az arcán valódi lelkesedés látszik. – Az Egyetemes Humanitárius Egyház, hát az a valaha volt legprogresszívebb vallás! Minden benne van. Az egyetemességre törekszik, mert az élet az az, és az emberiség is, mind az egységet, a teljességet keressük. Ez az egyik, ami olyan nagyon megragadott bennük. Hogy így minden vallásban ott vannak az igazság töredékei, de amíg össze nem rakjuk őket, nem is látjuk ezt. Szóval alap a nagyon komoly diverzitás. Minden egyes szent könyvet tanulmányozunk. Jöjjön el egy gyűlésre! Egy csomóan csak kíváncsiságból jönnek el, és aztán így ott ragadnak.

Nem igazán lep meg, hogy Seymour PR-osa ezen a ponton közbeavatkozik, és emlékezteti Nolit, hogy a legújabb filmjéről kellene beszélnünk.

E-mail-üzenetek Sir Colin Edensor és az ügyvédje, David Renton között

Sir Colin Edensor

2014. május 27.

Will Edensor vagyonkezelő alap

Címzett: David Renton

Kedves David!

Elnézését kérem, amiért dühbe gurultam a délelőtti telefonbeszélgetésünk közben. Tudom, hogy tisztában van vele, de ez az egész helyzet igen megvisel, különösen Sally közelmúltbeli diagnózisa fényében.

Tökéletesen értem, hogy Will nagykorú, és nem hajlandó beleegyezni további pszichiátriai vizsgálatokba, de igencsak frusztrál ez a „tyúk és tojás”-helyzet, amelybe kerültünk. Ön azt mondja, egy bírónak nincsen jogalapja kimondani most, hogy Will mentálisan alkalmatlan döntéshozatalra. De hát belépett egy veszélyes szektába, és minden kapcsolatot megszakított a családjával és korábbi barátaival! Ennek pusztán magában is elégnek kellene lennie annak megállapítására, hogy mentálisan instabil, és jogalapot képeznie további pszichiátriai felméréshez.

Pusztán az a tény, hogy dr. Andy Zhou az EHE Elöljárója, ki kellene zárja annak lehetőségét, hogy az egyház tagjait kezelje, vagy rajtuk állapotfelmérést végezzen. Tisztában vagyok vele, hogy Zhou továbbra is praktizáló pszichiáter, de azt gondolnám, az, hogy Zhou is az EHE tagja, legalábbis egyértelműen összeférhetetlen azzal, hogy az egyház mentálisan sérülékeny, ám nagy összegű vagyonkezelő alapokkal rendelkező tagjainak mentális egészségéről nyilatkozhasson.

Mint tudja, csütörtökön Will vagyonkezelő alapjának felügyelői ülésén elutasították a kérésemet, mert a többség úgy ítélte meg, nincs jogalap megtagadni tőle a pénzt. Ezzel a teljes összeg, amelyet Will az EHE-be való belépése óta felvett, már 95 ezer fontra rúg. Nem hinném, hogy Will valaha szándékozott volna foglalót fizetni egy házért, vagy autót vásárolni, hisz továbbra is a Chapman Farmon tartózkodik, és semmi jele, hogy vezetésórákat vett volna.

Mint telefonon is említettem, Kevin Pirbright kész tanúskodni, hogy a Willhez hasonló tehetős fiataloknak sablonleveleket adnak, hogy saját kézírásukkal lemásolják azokat, és így folyamodjanak pénzért. Aki ismeri Willt, egészen biztosan nem hiszi el, hogy ő írta az utolsó két levelet, amelyet a Felügyelőbizottsághoz intézett. Arra is felfigyeltem, hogy akkor nem emlegeti a Vízbefúlt Prófétát, amikor az a cél, hogy pénzhez juthasson.

Bármilyen javaslatot szívesen fogadnék arra, hogyan törjünk ki ebből a jelenlegi patthelyzetből. Úgy gondolom, Sally betegségét az utóbbi két évben átélt stressz okozta, és mindketten továbbra is kétségbeesetten aggódunk a fiunkért.

Tisztelettel,

Colin

David Renton

2014. május 27.

Válasz: Will Edensor vagyonkezelő alap

Címzett: Sir Colin Edensor

Kedves Colin!

Köszönöm az üzenetét. Tökéletesen megértem, hogy ez milyen rettenetesen feszült helyzet Önnek és Sallynek, és legőszintébb együttérzésemről szeretném biztosítani, különösen Sally diagnózisa kapcsán.

De míg nekünk személyesen lehetnek kétségeink az Egyetemes Humanitárius Egyházzal kapcsolatban, az egy törvényesen bejegyzett szervezet, amelyet sosem marasztaltak el semmilyen ügyben bíróságon.

Sajnos megvannak a kétségeim arra nézve, mennyire hiteles tanú lehetne Kevin Pirbright egy bíróságon. Már korábban is arra kényszerült, hogy a blogposztjaiban az EHE-ről megjelent hamis állításokat visszavonja, és amit az egyházról állít, annak egy része valóban teljesen hihetetlennek hangzik, különösen a Próféták Manifesztációja, amelyet továbbra is természetfeletti jelenségnek tart.

Ha van tudomása más volt EHE-tagokról is, akiket meg lehetne győzni, hogy tanúskodjanak az erőszakos, kényszerítő jellegű gyakorlatokról, a levélsablonokról és egyebekről, akkor úgy gondolom, talán lehet esélyünk, de attól félek, ez az esély meglehetősen gyenge most, ha belevágunk Kevinnel egyetlen tanúként.

Sajnálom, hogy ilyen borúlátóan kell nyilatkoznom, Colin. Ha sikerül találnia más volt tagokat is, örömmel átértékelem a helyzetet.

A legjobbakat kívánva,

David

Kivonat egy interjúból Giles Harmon íróval, a ClickLit magazinból, 2015 februárjából

CL: Egyes olvasók szerint igazán mélységes változás figyelhető meg az ön gondolkodásában a vallásról ebben a legújabb regényben.

GH: Igazából egyáltalán nem „változás”. Fejlődés, előrelépés. Csak néhány lépéssel haladtam előre az úton, amelyen eddig is jártam. Csak annyi történt, hogy egészen egyedülálló módjára találtam rá annak a szerintem egyetemes szükségletnek, amelyet az ember az isteni iránt érez, és ez nem hozza magával azt a sok szükségszerű rosszat, amelyek a hagyományos vallások velejárói.

CL: A Szent hajnal minden jogdíját az Egyetemes Humanitárius Egyháznak kívánja adományozni?

GH: Igen, így van. Nagyon mély benyomást tett rám, mekkora változást jelentett az EHE nagyon, nagyon sok sérülékeny ember életében.

CL: Az első felolvasásán történt egy incidens, és az EHE egy volt tagját ki kellett kísérni a helyiségből. Erről van valami mondanivalója?

GH: A rendőrség úgy tájékoztatott, hogy szegény ember igen komoly mentális betegséggel küzd, de ennél többet nem tudok.

CL: Tud ön arról, milyen dolgokat fogalmazott meg az EHE-ről a nyilvánosság előtt Sir Colin Edensor? Kimondottan arra gondolok, hogy szerinte az EHE egy „szekta”.

GH: Ez teljes képtelenség. Jóformán el sem tudok képzelni olyan csoportot, ami kevésbé hasonlítana egy szektára. Teli van az egész intelligens, értelmiségi emberekkel – orvosokkal, írókkal, tanárokkal; és az egész hozzáállás abból nő ki, hogy szabadon lehet tanulmányozni bármilyen filozófiát és hitrendszert, köztük az ateizmust is. Minden nyitott gondolkodású, intelligens embernek, aki kiábrándult a hagyományos vallásból, tudom javasolni, hogy menjen el egy EHE-s alkalomra, mert szerintem nagyon meglepné őket, amit ott látnának.

E-mail-üzenetek Sir Colin Edensor és Kevin Pirbright között

Sir Colin Edensor

2015. március 2.

Giles Harmon felolvasás

Címzett: Kevin Pirbright

Kedves Kevin!

Nagy bosszúságomra szolgált értesülni róla, ön hogyan viselkedett Giles Harmon felolvasásán. Fel nem foghatom, hogy gondolta, hogy bármelyikünknek segít azzal, ha nyilvánosan kiáll, és mocskolódni kezd egy köztiszteletben álló író estjén. Mivel Harmont is a Roper Chard adja ki, nem csodálkoznék, ha önnel most szerződést bontanának.

Colin

Kevin Pirbright

2015. március 20.

Válasz: Giles Harmon felolvasás

Címzett: Sir Colin Edensor

Ha ott lett volna, pontosan értené, miért is pattantam fel és közöltem Harmonnal, mi róla a véleményem. Ezek a kibaszott gazdag pöcsök, mint ő meg Noli Seymour, azt sem tudják, mi folyik a Chapman Farmon! Csak toborzási eszközként használják őket, ők meg kurvára túl ostobák és arrogánsak, hogy észrevegyék.

A könyvvel most nem haladok, és a Roper Chard minden bizonnyal amúgy is ki fog dobni. Egy csomó minden olyasmit dolgozok most fel, amit, azt hiszem, elfojtottam. Volt egy este, amikor minden gyereknek adtak valamit inni, ami szerintem be volt drogozva. A büntetések folyton rémálmokban kísértenek. És vannak hosszú időszakok, amelyekből egyszerűen semmire sem emlékszem.

Érzem a Vízbefúlt Próféta jelenlétét mindenütt. Ha bármi történik velem, annak ő lesz az oka.

Kevin

Levelek Sir Colin Edensortól és Lady Edensortól fiuknak, Williamnek

2015. december 14.

Kedves Will!

Az orvosok most azt mondják, Anyának három hónapja lehet hátra. Könyörgöm, jelentkezz! Anya szenved a gondolattól, hogy talán sosem lát már téged.

Apa

2015. december 14.

Drága Will!

Haldoklom. Kérlek, Will, találkozzunk még egyszer! Ez az utolsó kívánságom. Kérlek, Will! Nem bírom elviselni, hogy úgy menjek el ebből a világból, hogy nem láthattalak még egyszer. Will, én annyira nagyon szeretlek, és mindig, mindig is szeretni foglak! Ha még egyszer magamhoz ölelhetlek, boldogan halok meg.

Sok puszi,

Anya

2016. január 2.

Kedves Will!

Anya tegnap meghalt. Az orvosok azt hitték, még több ideje lehet. Ha szeretnél részt venni a temetésén, értesíts!

Apa

ELSŐ RÉSZ

Csing/A kút

A KÚT. Az ember megváltoztathatja a várost,

a kutat azonban nem változtathatja meg.

Ji Csing, a Változások Könyve

1

Így a nemes ember ügyel a szavaira,
és evésben-ivásban mértékletes.

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

2016. február

Cormoran Strike magánnyomozó egy apró, fülledt, emberekkel tömött sátor sarkában állt, a karjában egy síró csecsemővel. Felette zuhogó eső verte a ponyvát, a ritmustalan dobogás pedig még a vendégek csevegését és az újonnan megkeresztelt keresztfia sipítását is túlharsogta. A háta mögött túl meleget árasztott a fűtőtest, de ő nem tudott távolabb lépni tőle, mert három szőke nő (mindhárom negyven körül, kezükben műanyag pezsgőspoharak) szorította itt sarokba, és felváltva kérdezgették kiabálva a legnagyobb nyilvánosságot kapott ügyeiről. Strike „csak egy pillanatra” vette át a babát, amíg az anyukája elment a mosdóba, de most úgy érezte, ennek már egy órája is lehetett.

– És mikor jött rá – érdeklődött épp a legmagasabb szőke nő nagyon hangosan –, hogy nem öngyilkosság volt?

– Eltartott egy ideig – ordított vissza Strike, és mérhetetlenül bosszantotta, hogy egyik nő sem ajánlja fel: átveszi a babát. Csak tudnak valami ezoterikus női trükköt, amivel meg lehetne nyugtatni! Megpróbálkozott azzal, hogy finoman fel-le ringatta a karjában, amitől a csecsemő csak még keservesebben sírt.

A szőke nők mögött egy barna nő állt döbbenetesen rózsaszín ruhában. Strike már a templomban is felfigyelt rá. Hangosan csevegett és nevetgélt a padban az istentisztelet kezdete előtt, és azzal is magára vonta a figyelmet, hogy hangosan „óóóó!”-zott egyet, amikor a szenteltvizet az alvó kisbaba fejére öntötték, így aztán a gyülekezet fele őt nézte, és nem a keresztelőmedencét. Most találkozott a tekintetük. Ragyogó tengerkék szeme volt, és a sminkje olyan szakértelemmel készült, hogy a szeme két kék drágakőként ragyogott a sötét bőre és sötétbarna haja háttere előtt. Strike nézett félre előbb. Ahogy a büszke nagymama féloldalasra húzódó arcizmai és lassú reakciói elárulták neki, hogy az asszony máris túl sokat ivott, ebből az egyetlen pillantásból le tudta vonni a következtetést, hogy a rózsaszín ruhás nő csakis bajt okozhat.

– És a Shacklewelli Hasfelmetsző… – kiabált most a szemüveges szőke nő –, őt fizikailag maga kapta el?

Nem, telepatikusan én.

– Elnézést – mondta gyorsan Strike, mert a konyhába vezető üvegajtón át megpillantotta Ilsát, a keresztfia anyukáját. – Muszáj visszavinnem az anyjának.

Átevickélt a csalódott szőke nők és a rózsaszín ruhás között, és már indult is kifelé a sátorból. A vendégek tömege úgy vált szét előtte, mintha a baba sírása a mentő szirénázására emlékeztette volna őket.

– Jaj, istenem, úgy sajnálom, Corm! – A szőke, szemüveges Ilsa Herbert ezzel fogadta. A tálalószekrénynek támaszkodva beszélgetett Strike nyomozótársával, Robin Ellacott-tal és Robin barátjával, a rendőrnyomozó Ryan Murphyvel. – Add csak ide, meg kell etetnem! Te gyere velem – fordult Robinhoz –, és tudunk beszélni. Ja, és hoznál nekem egy pohár vizet, légy szíves?

Hát kurva jó, gondolta Strike, miközben nézte, ahogy Robin a mosogatóhoz megy, és megtölt egy poharat vízzel, ő meg ott maradt egyedül Ryan Murphy társaságában, aki hozzá hasonlóan jóval magasabb volt 180 centinél. Másban viszont nem nagyon hasonlítottak. Míg a magánnyomozó egy betört orrú Beethovenre emlékeztetett, sötét, sűrű, göndör hajjal és alapvetően mogorva arccal, Murphy igazi jóképű férfi volt, magas arccsonttal, világosbarna hajjal.

De mielőtt bármelyikük is bedobhatott volna valami témát, odajött hozzájuk Strike régi barátja, Nick Herbert gasztroenterológus, annak a babának az apukája, aki az imént még Strike dobhártyáját hasogatta a sírásával. Nick homokszínű haja már a húszas éveiben elkezdett egyre feljebb húzódni a homlokán; mostanra már félig kopasz volt.

– Na, milyen érzés volt ellene mondani a Sátánnak? – kérdezte Strike-ot.

– Nyilván kellemetlen kicsit – felelte a nyomozó. – De azért volt néhány jó évünk együtt.

Murphy felnevetett, és vele együtt valaki más is, Strike háta mögött. Megfordult: a rózsaszín ruhás nő utánajött a sátorból. Strike néhai nagynénje, Joan minden bizonnyal úgy gondolta volna, ez a ruha egyáltalán nem illik egy keresztelőre: szűk, átlapolt darab volt, mély, V alakú kivágással, elég rövid, hogy jó sokat mutasson a nő szépen lebarnult lábából.

– Épp fel akartam ajánlani, hogy átveszem a babát – mondta a nő hangosan, kissé rekedt hangon, és mosolyogva nézett fel Strike-ra. Az felfigyelt rá, hogy Murphy pillantása a nő dekoltázsára siklik, majd vissza az arcára. – Imádom a babákat! De maga hirtelen otthagyott minket.

– Vajon mit kell csinálni a keresztelői tortával? – morfondírozott Nick, és a jókora, cukormázzal bevont és még felvágatlan gyümölcskenyeret nézegette, amely ott állt a konyha közepén, a pulton, a tetején kék marcipánmaci.

– Meg kell enni? – javasolta Strike, mert éhes volt. Csak néhány szendvicset tudott bekapni, aztán Ilsa a kezébe nyomta a babát, és most úgy látta, amíg ő kint ragadt a sátorban, a többi vendég nagyrészt eltüntette az összes ennivalót. A rózsaszín ruhás nő ismét felnevetett.

– Igen, na de kellene-e előtte fotókat csinálni róla, vagy ilyesmi? – folytatta Nick.

– Igen! – bólogatott a rózsaszín ruhás nő. – Fényképeket, mindenképp!

– Akkor muszáj várnunk – jelentette ki Nick. A drótkeretes szemüvege mögül tetőtől talpig végigmérte Strike-ot. – Na, mennyit fogytál? – kérdezte.

– Majdnem húsz kilót – felelte Strike.

– Szép! – nézett rá Murphy, aki vékony volt, és remek formában feszített a kétsoros öltönyében.

Menj a picsába, önelégült pöcs!

2

Hatos az ötödik helyen:

… A társunk keresztülharapja magát a burkon.

Ha az ember odamegy hozzá, hogyan volna ez hiba?

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

Robin ott ült a kétszemélyes ágy végében a hitvesi hálószobában. A kék különböző árnyalataival berendezett helyiségben szép rend uralkodott, a gardróbszekrény aljából kihúzott két fiók kivételével. Robin már elég rég ismerte Herbertéket, hogy tudja: ezeket minden bizonnyal Nick hagyta így. Felesége visszatérő panasza volt, hogy Nick sosem tolja be a fiókokat, sosem csukja be a szekrényajtókat.

Az ügyvédként dolgozó Ilsa most épp a sarokban ült, a hintaszékben, és a baba máris mohón szopott a melléből. Robin a családja farmján nőtt fel, a legkevésbé sem zavarták a baba szörcsögő hangocskái. Strike valami homályos módon illetlennek találta volna ezeket.

– Olyan rohadt szomjas lesz tőle az ember! – panaszkodott Ilsa, miután gyorsan felhajtotta a pohár vize nagy részét, és átadta Robinnak a poharat. – Szerintem anyám berúgott – tette hozzá.

– Igen. Még sosem láttam senkit, aki nála jobban örült volna, hogy nagymama lett – felelte Robin.

– Az igaz – bólintott Ilsa. – Na de ez a rohadt Bijou!

– Rohadt micsoda?

– Az a hangos nő a rózsaszín ruhában! Biztos láttad te is, hát gyakorlatilag kilóg a csöcse a ruhából! Nem bírom elviselni! – jelentette ki hevesen. – És ugye muszáj, hogy folyton őrá figyeljen mindenki. Csak bent volt a helyiségben, amikor a kamarában két másik munkatársamat meghívtam, és úgy vette, neki is szólt, egyszerűen nem tudtam kitalálni, hogyan közölhetném vele, hogy nem!

– És az a neve, hogy Bijou? – nézett rá hitetlenkedőn Robin. – Mint az olcsó ékszer?

– Mint a kielégíthetetlen kellemetlenkedő! Az igazi neve Belinda – felelte llsa, aztán affektált, rekedtes hangon hozzátette: – „De mindenki Bijou-nak szólít!”

– De miért?

– Mert azt mondja nekik – vágta rá ingerülten IIsa, Robin pedig elnevette magát. – Egy nős királyi jogtanácsossal folytat viszonyt, és hát nagyon remélem, nem találkozom a pasassal mostanában a bíróságon, mert a kelleténél sokkal többet mesélt már arról, mi mindent csinálnak az ágyban. Teljesen nyíltan beszél róla, hogy próbál tőle teherbe esni, hogy majd akkor elhagyja a feleségét… de lehet, hogy csak meg vagyok keseredve… amúgy tényleg meg vagyok. Nincs nekem arra szükségem, hogy ilyen nyolcas méretű nők vegyenek most körül. Ez, mondjuk, tizenhatos! – pillantott le a tengerészkék ruhájára. – Életemben nem voltam még ekkora!

– Most szültél, teljesen jól nézel ki! – tiltakozott határozottan Robin. – Mindenki ezt mondogatta egész nap.

– Na látod, ezért bírlak, Robin! – nézett rá Ilsa, és a baba lelkes szívogatásától összerezzent kicsit. – És hogy mennek a dolgok Ryannel?

– Jól – felelte Robin.

– Már mióta is? Hét hónapja?

– Nyolc.

– Hmm – bólintott Ilsa, és mosolyogva lenézett a babájára.

– Ez meg mit jelent?

– Corm utálja. Hogy milyen arcot vágott, amikor a templom előtt kézen fogva álltatok! És látom, rengeteget fogyott amúgy.

– Muszáj volt neki – mondta Robin –, miután tavaly úgy tropára ment a lába.

– Ha te mondod… Na és Ryan már egyáltalán nem iszik?

– Nem, de ezt már mondtam: alkoholista, de két éve tiszta.

– Á… hát, rendesnek tűnik. És gyerekeket akar – tette hozzá Ilsa, és gyorsan felpillantott a barátnőjére. – Nekem mondta is ma, korábban.

– Aligha fogunk elkezdeni próbálkozni, Ilsa, amikor alig nyolc hónapja ismerjük egymást!

– Corm meg sosem akart gyereket.

Robin úgy tett, mintha ezt nem is hallotta volna. Tökéletesen tisztában volt vele, hogy Nick és Ilsa évek óta abban reménykednek, hogy ők ketten Strike-kal idővel már nem csak nyomozótársak és legjobb barátok lesznek.

– Láttad Charlotte-ot a Mailben? – kérdezte Ilsa, amikor egyértelművé vált, hogy Robin nem kíván Strike apai ösztöneiről vagy azok hiányáról beszélgetni vele. – Azzal a Hogyishívják Dormerrel?

– Mhm – bólintott Robin.

– Mondanám, hogy szegény pasas, de elég keménynek néz ki, hogy elbírjon vele… mondjuk, Corm is annak nézett ki, és ettől a csaj még úgy elcseszte az életét, ahogy csak tudta.

Charlotte Campbell volt Strike exmenyasszonya, akivel tizenhat évig kínlódtak se vele, se nélküle kapcsolatban. Charlotte nem olyan rég költözött külön a férjétől, és most gyakran felbukkant a pletykarovatokban az új pasijával, Landon Dormerrel együtt, aki háromszorosan elvált, előreugró állú, milliárdos amerikai szállodatulajdonos volt. Robinnak az jutott eszébe, amikor a párosról készült legutóbbi lesifotókat látta, hogy bár Charlotte szokás szerint gyönyörű abban a piros, vékony pántos ruhában, az arca furán üres, a szeme mintha üveges lenne.

Kopogtak a szoba ajtaján, és bejött Ilsa férje.

– Az a konszenzus alakult ki – közölte a feleségével Nick –, hogy fényképeket kell készíteni, mielőtt felvágnánk a keresztelői tortát.

– Hát, akkor várnotok kell kicsit – közölte a nyúzott anyuka –, mert még csak az egyikkel végzett!

– További híreink, hogy a barátnőd, Bijou, most Cormnál próbálkozik – számolt be vigyorogva Nick.

– Rohadtul nem a barátnőm! – vágott vissza Ilsa. – És mindenképp mondd meg Cormnak, hogy teljesen bolond. Juj! – pillantott le haragosan a fiára.

Lent, a zsúfolt konyhában Strike még mindig ott állt a felvágatlan torta mellett, a vendégek között, Bijou Watkins pedig (Strike-nak meg kellett kérnie, ismételje el a keresztnevét, mert első hallásra nem hitte el) folyamatosan mesélte neki a munkahelyi pletykáit, időnként hangosan felkacagva a saját viccein. Nagyon hangosan beszélt. Strike kételkedett benne, akadt-e bárki a konyhában, aki nem hallotta, amit mond.

– …Harkness-szel… ismeri George Harknesst? A királyi jogtanácsost?

– Aha – hazudta Strike. Bijou vagy azt képzelte, a magánnyomozók rendszeresen járnak be tárgyalásra, vagy azok közé tartozott, akik azt gondolják, az ő szakmájuk apró részletei és fontos személyiségei mindenkit ugyanannyira érdekelnek, mint őket.

– …na szóval a Winterson-ügyön voltam rajta… Daniel Winterson? Bennfentes kereskedés?

– Aha – bólintott Strike, és körbepillantott a konyhában. Ryan Murphy eltűnt. Remélte, hogy hazament.

– …és nyilván nem engedhettünk meg magunknak még egy érvénytelen tárgyalást, szóval Gerry azt mondja nekem, „Bijou, muszáj push-up melltartót felvenned, Rawlins bírót kaptuk…”

Megint felkacagott, mire néhány férfi vendég oda is nézett rá, egyesek el is vigyorodtak. Strike nem számított rá, hogy ilyen fordulatot vesz a beszélgetés, és azon kapta magát, hogy ő is lenéz Bijou dekoltázsára. Tagadhatatlanul fantasztikus alakja volt, keskeny csípővel, hosszú lábakkal, nagy mellekkel.

– …tudja, ki Rawlins bíró, ugye? Piers Rawlins?

– Aha – hazudta ismét Strike.

– Na, hát ő aztán nem veti meg a nőket, én meg besétálok a tárgyalóterembe így…

A felkarjával összenyomta a két mellét, és torokhangon ismét felnevetett. Nick épp ekkor jött vissza a konyhába, elkapta Strike pillantását, és rávigyorgott.

– …na, szóval tényleg nem fogtuk vissza magunkat, és meglett az ítélet, Gerry meg azt mondja nekem: jó, következő alkalommal muszáj lesz azt csinálni, hogy nem veszel bugyit, és folyton lehajolgatsz a tollért.

Azzal harmadszorra is nevetésben tört ki. Strike nagyon is jól el tudta képzelni, mit szólna a két női munkatársa, Robin és az exrendőr Midge Greenstreet, ha felvetné, próbáljanak ilyen módszerekkel információhoz jutni tanúktól vagy gyanúsítottaktól, ezért csak röviden elmosolyodott.

Ebben a pillanatban tért vissza a konyhába Robin, mégpedig egyedül. Strike követte a szemével, ahogy az emberek között odamegy Nickhez, és mond neki valamit. Ritkán látta Robin vörösesszőke haját feltűzve, de nagyon jól állt neki. A világoskék ruhája is jóval visszafogottabb volt, mint Bijou-é, ráadásul mintha új lett volna: vajon az ifjú Benjamin Herbert tiszteletére vette, tűnődött el Strike, vagy Ryan Murphy kedvéért? Közben Robin megfordult: meglátta, és a vendégek feje fölött rámosolygott.

– Elnézést – szakította félbe Bijou történetét –, de beszélnem kell valakivel.

Felkapott két pohár előre kitöltött pezsgőt a keresztelői torta melletti tálcáról, és a nevetgélő, iszogató barátok és rokonok tömegén keresztültörve odament Robinhoz.

– Hahó! – köszönt. A templomban esélyük sem volt beszélni, hiába álltak ott egymás mellett a keresztelőmedencénél együtt ellene mondani a Sátánnak. – Kérsz egy italt?

– Kösz – vette el a poharat Robin. – Azt hittem, nem szereted a pezsgőt.

– Nem találtam sört. Megkaptad az e-mailemet?

– Sir Colin Edensorról? – kérdezte Robin, immár halkabban. Nem is kellett megbeszélniük, mindketten automatikusan félrehúzódtak egy sarokba. – Meg. És elég vicces is, mert épp a napokban olvastam egy cikket az Egyetemes Humanitárius Egyházról. Ugye tudod, hogy a központjuk kábé tíz percre van az irodánktól?

– Aha, a Rupert Courton – bólintott Strike. – Voltak is lányok adománygyűjtő perselyekkel a Wardour Streeten, amikor legutóbb arra jártam. Van kedved eljönni velem kedden Edensorral találkozni?

– Határozottan – vágta rá Robin, mert nagyon remélte, hogy Strike ezt fogja kérdezni. – Hol akar találkozni?

– A Reform Klubban, ő ott tag. Murphynek el kellett mennie? – dobta be Strike mintegy mellékesen.

– Nem – rázta a fejét Robin, és körbepillantott. – Csak egy telefont kell elintéznie munkaügyben. Lehet, hogy kiment.

Robin haragudott is magára, milyen zavarba jött attól, ahogy ezt mondta. Csak tudnia kellene természetes módon beszélni a pasijáról a legjobb barátjával, de mivel Strike igen hűvösen fogadta, amikor Murphy nagy ritkán bejött hozzá az irodába, Robinnak mégis nehezére esett.

– Tegnap milyen volt Littlejohn? – kérdezett tovább Strike.

– Rendben volt – felelte Robin. – De szerintem én sose láttam még ennyire szótlan embert.

– Jó kis váltás Morris és Nutley után, nem?

– Hát, igen – mondta bizonytalanul Robin –, de azért kicsit nyugtalanító három órán keresztül néma csendben ülni valakivel egy kocsiban. És ha az ember hozzászól, akkor csak morog egyet, vagy egyetlen szóval válaszol.

Egy hónappal korábban Strike-nak sikerült új külsőst találnia a nyomozóirodának. Clive Littlejohn valamivel idősebb volt Strike-nál, valaha ő is a Különleges Nyomozóegységnél dolgozott, és csak nemrég szerelt le a seregből. Nagydarab, szögletes ember volt, folyton félig lehunyt szemével azt a hatást keltette, hogy állandóan fáradt, kicsit őszülő haját pedig továbbra is katonásan rövidre vágva hordta. Az állásinterjún elmondta, hogy a feleségével stabilabb életkörülményeket szeretnének biztosítani a tizenéves gyermekeiknek a katonaélet állandó felbolydulásai, a hosszú távollétek után. Az utóbbi négy hétből ítélve lelkiismeretesen és megbízhatóan végezte a munkáját, de az Strike-nak is feltűnt, hogy egészen szokatlanul hallgatag, és mindeddig még csak elmosolyodni sem látta soha.

– Pat nem kedveli – mondta Robin.

Pat az irodavezetőjük volt, valószínűtlenül fekete hajú, láncdohányos ötvennyolc éves asszony, aki jó tíz évvel idősebbnek nézett ki.

– Nem szorulok rá Pat ítéletére – felelte Strike.

Feltűnt neki, hogy az irodavezető milyen kedvesen fogadja Ryan Murphyt, valahányszor az beugrik az irodába Robinért a nap végén, és ez igazán nem tetszett neki. Strike teljesen észszerűtlen módon úgy érezte, az irodában mindenkinek pont olyan ellenségesen kellene Murphyhez viszonyulnia, mint ő teszi.

– Úgy néz ki, Patterson tényleg alaposan elszúrta az Edensor-ügyet – folytatta Robin.

– Aha – bólintott Strike leplezetlen örömmel. Ez abból fakadt, hogy a rivális nyomozóiroda vezetőjével, Mitch Pattersonnal meglehetősen utálták egymást. – Rohadtul figyelmetlenek voltak. Amióta megkaptam Edensor e-mailjét, utánaolvastam ennek az egyháznak, és azt mondanám, jó nagy hiba alábecsülni őket. Ha elvállaljuk, lehet, hogy az kell majd, hogy valamelyikünk beépítve bemegy oda. Én nem mehetek, a lábam túl felismerhetővé tesz. Valószínűleg Midge-nek kell majd mennie. Ő nincs férjnél.

– Én se vagyok – vágta rá Robin.

– Csakhogy ez nem olyan lenne, mint amikor Venetia Hallnak vagy Jessica Robinsnak adtad ki magad – felelte Strike, Robin korábbi ügyekben használt álneveire és szerepeire utalva. – Itt nem csak munkaidőben kellene. Az is lehet, hogy jó ideig semmi kapcsolatod nem lehetne a külvilággal!

– És? – nézett rá Robin. – Szerintem menne.

Robinnak valahogy az az erős érzése támadt, mintha valami próba elé lenne épp állítva.

– Hát – felelte Strike, mert valóban megtudta, amire kíváncsi volt –, még nem kaptuk meg a munkát. Ha megkapjuk, majd eldöntjük, ki a legalkalmasabb.

Ryan Murphy ekkor tért vissza a konyhába. Robin rögtön távolabb lépett Strike-tól, addig ugyanis ott álltak egymáshoz meglehetősen közel, hogy ne hallja más a beszélgetésüket.

– Hát ti meg mit intrikáltok? – érdeklődött mosolyogva Murphy, bár a szemében éles figyelem látszott.

– Semmi intrika – válaszolta Robin. – Csak munka.

Most Ilsa is belépett a konyhába, karjában a végre jóllakott, alvó gyermekével.

– Torta! – kiáltott fel Nick. – Kereszt- és nagyszülőket ide kérjük a képekhez!

Robin rögtön megindult a tömeg közepe felé, ahogy mindenki besereglett a konyhába kintről, a sátorból. Egy-két pillanatra a régi házasságára emlékeztette a helyzet: nem tetszett neki Murphy kérdése, ahogy az sem, hogy Strike ilyen tolakodón próbálta megállapítani, vajon ő is olyan elkötelezett-e a munka iránt, mint a szingli Midge.

– Fogd te Benjyt! – szólt neki Ilsa, és Robin már nyúlt is a babáért. – Én meg odaállhatok mögéd, és akkor vékonyabbnak fogok tűnni!

– Ne hülyéskedj, remekül nézel ki! – mormogta válaszul Robin, de átvette az alvó keresztfiát, és a fényképezőgép felé fordult, amelyet Ilsa kipirult arcú nagybátyja kezelt. Hosszas mozgolódás és helyezkedés kezdődött a pult mögött, amelyen a keresztelői torta volt, mindenki magasra emelt telefonokkal igyekezett fényképezni. Ilsa becsípett anyukája fájdalmasan Robin lábára lépett, majd helyette Strike-tól kért bocsánatot. Meglepően nehéz volt az alvó kisbaba.

– Csíz! – kiabált Ilsa nagybátyja.

– Remekül illik hozzád! – szólt oda Murphy, és megemelte a poharát Robin felé.

A szeme sarkából Robin egy megdöbbentően rózsaszín foltra lett figyelmes: Bijou Watkinsnak sikerült odakeverednie Strike mellé. Többször is villant egy vaku, a baba a karjában mocorgott kicsit, de nem ébredt fel, és a pillanat meg lett örökítve: a büszke nagymama homályos tekintetű mosolya, Ilsa szorongó arca, a Nick szemüvegén megcsillanó fény, amelytől valami megfoghatatlan módon vészjósló lett az arca, és a kissé erőltetett mosoly a két keresztszülő arcán, akiket két oldalról egymáshoz nyomtak a kék marcipánmaci mögött. Strike-nak az járt a fejében, amit Murphy mondott az imént, Robin pedig azt figyelte, Bijou hogy támaszkodik neki a nyomozótársának, hogy mindenképp rajta legyen a képen.

3

Ügyelni a fegyverzetre és nem feledkezni meg róluk
– ez a helyes útja a biztonságnak.

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

Strike aznap este nyolcra ért haza a tetőtéri lakásába a Denmark Streeten, olyan furán felfúvódott érzéssel, amelyet a pezsgő mindig okozott nála, valamint halvány rosszkedvvel. Rendesen vett volna valami ennivalót hazafelé menet, de miután előző évben egy háromhetes tartózkodás után kijött a kórházból, szigorúan ráparancsoltak, hogy fogyjon, járjon fizioterápiára, és hagyja abba a dohányzást. Most először, amióta a lábát elvesztette a robbanásban Afganisztánban, úgy is tett, ahogy az orvos meghagyta.

Így hát (nem túl nagy lelkesedéssel) zöldségeket pakolt a frissen vásárolt párolójába, lazacfilét vett elő a hűtőből, kimért némi barna rizst, és közben igyekezett nem gondolni Robin Ellacottra, de csak annyiban járt sikerrel, amennyiben folyamatosan tudatában volt, milyen nehéz is nem gondolni rá. Lehet, hogy a kórházból számos előremutató elhatározással jött ki, de ezekkel egy makacs probléma is előkerült, és azt nem lehetett életmódváltozással megoldani; méghozzá olyan probléma, amely sokkal régebben volt jelen az életében, mint azt hajlandó lett volna bevallani, de amellyel csak a kórházban, az ágyon heverve nézett végre szembe, amikor látta, ahogy Robin az első randijára indul Murphyvel.

Már évek óta ismételgette magában, hogy a nyomozótársával viszonyba keveredni nem éri meg, mert ezzel a legfontosabb baráti kapcsolatát vagy az együtt felépített vállalkozásukat kockáztathatja. Valóban járt némi nehézséggel és lemondással, hogy makacsul egyedül élt egy apró, tetőtéri lakásban az irodája fölött, de Strike úgy ítélte meg, bőven megéri ez az ár cserébe a függetlenségért és nyugalomért a Charlotte-tal folytatott hosszú se vele, se nélküle kapcsolatuk végtelen viharai és szívfájdalma után. És mégis, a sokk, amelyet érzett, amikor Robin közölte, hogy Ryan Murphyvel megy randizni, kikényszerítette Strike-ból a beismerést: a vonzódás, amelyet valójában az első pillanattól érzett Robin iránt, amikor az először levette a kabátját az irodában, akarata ellenére lassan valami mássá változott át, valami olyasmivé, amelyet most már végre muszáj volt nevén neveznie. A szerelem olyan formában találta meg, amelyben először fel sem ismerte, és nyilván épp ezért nem is vette észre időben és hárította el a veszélyt.

Most először, amióta ismerte Robint, Strike-ot nem érdekelte, hogy egy másik szexuális kapcsolatot keressen, és azzal vonja el a figyelmét, abba meneküljön a társa iránti esetleg kényelmetlen érzései elől. Amikor legutóbb egy másik (bár tagadhatatlanul gyönyörű) nőnél keresett enyhülést, a végén csak egy tűsarokszúrást kapott a combjába, és valami nyomasztó hiábavalóság-érzést. Azt még mindig nem tudta, hogy ha Robin kapcsolata esetleg véget érne Murphyvel (amiben igencsak reménykedett), vajon előhozakodna-e a témával, amelynek oly sokáig ellenállt, hogy kiderítse, Robin mit is érez valójában. Az azzal szembeni ellenvetései, hogy viszonyt kezdjenek, továbbra is érvényesek maradtak. Másfelől viszont („Remekül illik hozzád!”, ezt mondta az a pöcs Murphy, meglátva Robint egy babával a kezében) attól tartott, a szakmai kapcsolatuk előbb-utóbb úgyis lezárulna, merthogy Robin majd kitalálja, hogy a házasság és a gyerekek vonzóbb perspektíva, mint a nyomozói karrier. Így állt tehát Cormoran Strike, soványabban, jobb formában, tisztább tüdővel, egyedül a tetőtéri lakásban, a brokkolit böködve dühösen egy fakanállal, és arra gondolt, hogy ne gondoljon már Robin Ellacottra.

Szerencsére elvonta a figyelmét a telefon csörgése. Lehúzta a tűzről a lazacot, a rizst és a zöldséget, és felvette.

– Na mi van, Bunsen? – kérdezte egy ismerős hang.

– Shanker! – köszöntötte Strike. – Mi a helyzet?

Egy régi barátja hívta, bár Strike az igazi nevét már csak nagyon nehezen tudta volna felidézni. Az anyja, Leda szedte össze az árva és javíthatatlan bűnöző hajlamú Shankert egyszer az utcáról, ahol megkéselve hevert, és hazavitte a foglaltházukba. Shanker ezután valami féltestvér-szerűvé vált Strike-nak, és valószínűleg ő volt az egyetlen a világon, aki semmilyen hibát nem látott a notóriusan állhatatlan, folyton új élményeket kergető Ledában.

– Kéne ekkis segítség – mondta Shanker.

– Hallgatlak.

– Mekkéne talá’ni egy faszit.

– Miért? – kérdezte rögtön Strike.

– Neem, nem az, amire gondósz – felelte rögtön Shanker. – Nem akarom én bántani.

– Na azért – mondta Strike, és nagyot szívott az elektromos cigarettából, amelyből mostanában nikotinhoz jutott. – És ki az?

– Angel faterja.

– Kinek a faterja?

– Angelnek – felelte Shanker. – Há’ a nevelt lányomnak!

– Ó – nézett nagyot Strike. – Összeházasodtatok?

– Dehogy! – válaszolt Shanker türelmetlenül. – De hát együtt élek a anyjával, nem?

– És mi a gond, tartásdíj?

– Nem. Mos’ tudtuk meg, hogy Angel leukémiás.

– Picsába! – bukott ki Strike-ból erre. – Sajnálom.

– Na, és látni akarja a igazi faterját, nekünk meg fogalmunk sincsen, hun lehet. Egy fasz amúgy – tette hozzá Shanker. – Csak nem az én-fajta fasz.

Strike értette, mire gondol, mert Shankernek kiterjedt kapcsolatrendszere volt a londoni alvilágban, és egy profi bűnözőt maga is könnyedén megtalált volna.

– Jól van, mondj egy nevet meg egy születési dátumot! – nyúlt a jegyzetfüzetéért és tolláért Strike. Shanker lediktálta.

– Azt’ mennyi? – kérdezte utána.

– Majd jössz eggyel – felelte Strike.

– Tényleg? – Shankert mintha meglepte volna. – Na, akkó’ jó. Szevasz, Bunsen!

Shankernek sosem volt türelme feleslegesen búcsúzkodni telefonhívások végén, így rögtön le is tette. Strike visszatért a brokkolihoz és a lazachoz. Sajnálta a beteg kislányt, aki látni szeretné az apját, de az is eszébe jutott, hogy jól fog még jönni, ha Shanker tartozik neki egy szívességgel. A kisebb tippek és információk, amelyekkel ez a régi barátja szolgált neki, és amelyek hasznosnak bizonyulhattak, ha a rendőrségi kapcsolatainak kellett valamit adnia cserébe, jelentősen megdrágultak, amióta Strike nyomozóirodája egyre sikeresebb lett.

Elkészült a vacsora, Strike pedig a kis konyhaasztalhoz vitte a tányért, de mielőtt még leülhetett volna, ismét megcsörrent a telefonja. A hívást az irodai vonalról irányították át. Habozott is, mielőtt felvette volna, mert volt egy olyan érzése, hogy tudja, ki hívja ilyenkor.

– Strike – vette fel mégis.

– Hahó, Bluey! – köszönt egy kicsit összefolyó hang. A háttérben erős zaj hallatszott, beszélgetés hangja és zene.

Charlotte már másodszor hívta egy héten belül. Mivel a mobilszáma már nem volt meg neki, csakis az irodai számon tudta elérni.

– Dolgom van, Charlotte – felelte hűvösen Strike.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani… itt vagyok ebben a rémes klubban, te úgy utálnád…

– Dolgom van – ismételte meg Strike, és letette. Számított rá, hogy a lány vissza fogja hívni, és így is lett. Hagyta, hogy a hangpostára menjen a hívás, és közben kibújt a zakójából. Valami zörgést hallott a zsebéből, és belenyúlva egy darab papírt húzott elő, amely korábban nem volt ott. Széthajtogatta: egy telefonszám állt rajta, és a „Bijou Watkins” név. Ügyes ez a nő, gondolta, hogy sikerült ezt a zsebébe csúsztatnia anélkül, hogy észrevette volna. Kettétépte, kidobta a kukába, aztán leült megenni a vacsoráját.

4

Kilences a harmadik helyen:

Ha a családban felforrnak a kedélyek,

megbánáshoz vezet a túlzott szigor.

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

Február utolsó keddjén, tizenegy órakor Strike és Robin az irodájuknál taxiba ültek, és elmentek a Reform Klubba. Ez egy nagy, szürke 19. századi épület volt a Pall Mallon.

– Sir Colin a kávészobában várja önöket – közölte a szmokingos ajtónálló, akinek bemondták a nevüket, és keresztülvezette őket a hatalmas belső udvaron. Robin ugyan eredetileg úgy gondolta, elég elegáns lesz majd a fekete nadrágjában és pulóverében, amely a később kezdődő megfigyelési munkához is alkalmas öltözet lesz; de most látta, hogy bizony ez nem elég ide. Négyszögletes talapzatokon fehér márvány mellszobrok álltak őrt itt bent, a falról kiemelkedő whig politikusok jókora olajportréi tekintettek le rájuk jóindulatúan az arany kereteikből, bordázott oszlopok emelkedtek a kövezett padlótól az első emeleti balkon szintjén át egészen a boltozatos üvegmennyezetig.

A „kávészoba” megnevezés kisebb, bensőségesebb helyiséget sugallt, de ez is óriási, pompázatos étkezőnek bizonyult, zöld, vörös és aranyszínben ragyogó falakkal, magas ablakokkal, és tejüveg búrás aranycsillárokkal. Csak egy asztalnál ültek, Robin pedig azonnal felismerte a lehetséges ügyfelüket, mert előző este azért utánanézett.

Sir Colin Edensor munkásosztálybeli családba született Manchesterben, kiváló pályát futott be a közigazgatásban, melynek végén lovaggá is ütötték. Számos jótékonysági kezdeményezést támogatott most, főleg oktatással és a gyermekek jólétével kapcsolatosakat, és csendes, intelligens és tisztességes ember hírében állt. Az elmúlt egy évben azonban a neve, amely addig csak a rangosabb újságok hasábjain tűnt fel, a pletykalapokba is bekerült, mert az Egyetemes Humanitárius Egyházról tett csípős megjegyzéseire igen sokan reagáltak, köztük egy híres színésznő, egy köztiszteletben álló író, és mindenféle popkultúrával foglalkozó újságírók is, akik mind ugyanúgy írták le Edensort: a gazdag ember, akit felháborít, hogy a fia a szegények megsegítésére pazarolja a vagyonkezelő alapjában lévő pénzt.

Sir Colin egy olyan ember lányával kötött házasságának köszönhette a vagyonát, aki egy ruházati cikkeket forgalmazó áruházlánccal keresett sok-sok milliót. Úgy tűnt, boldog párt alkotnak, végül is negyven évig voltak házasok. Sally alig két hónapja hunyt el, és három fiú maradt árván utána, akik közül William volt a legfiatalabb, tíz évvel követve a kisebbik bátyját. Robin arra tippelt, a két férfi, akik Sir Colinnal az asztalnál ülnek, a két idősebb fia.

– A vendégei, Sir Colin – jelentette az ajtónálló, és bár igazából nem hajolt meg, a hangja halk és tisztelettudó volt.

– Jó napot! – köszönt Sir Colin, majd mosolyogva felállt, és egymás után mindkét nyomozóval kezet fogott.

Lehetséges ügyfelüknek sűrű, ősz haja volt, arca olyan arc, amelyet ösztönösen kedvel az ember, megbízik benne. A szeme sarkában ráncok gyülekeztek arra várva, hogy elnevesse magát, a szája sarka pedig természetes módon felfelé húzódott, és az aranykeretes szemüveg lencséi mögül meleg, barna szemek néztek rájuk. Beszédén még mindig hallatszott manchesteri származása.

– Ők itt Will két bátyja, James és Edward.

James Edensor az apjára hasonlított, csak a haja volt sötétbarna, és határozottan kevésbé jó természetűnek is tűnt. Ő felállt kezet fogni, Edward viszont, akinek meg szőke haja volt és jókora kék szemei, ülve maradt. Robin felfigyelt egy hegre Edward halántékán. A széke mellé bot volt odatámasztva.

– Nagyon kedves önöktől, hogy szántak ránk az idejükből – kezdte Sir Colin, miután mindannyian helyet foglaltak. – Kérnek valamit inni?

Robin és Strike nem kértek semmit, így Sir Colin megköszörülte a torkát, és belefogott:

– Nos… minden bizonnyal azzal kellene kezdenem, hogy nem is vagyok benne biztos, tudnak-e egyáltalán segíteni. Mint a telefonban említettem, már próbáltunk magánnyomozókkal dolgozni, és nem lett jó vége. Az is lehet, hogy még rontott is a helyzeten. Viszont önöket a Chiswell család, igen régi ismerőseim, nagyon dicsérték. Izzy biztosított róla, hogy ha önök úgy ítélik meg, nem tudnak segíteni, azonnal közölni fogják… Én ezt igen jó jelnek vettem.

– Az teljesen igaz, hogy nem vállalunk el olyan ügyeket, amelyeket reménytelennek vélünk – bólintott Strike.

– Ebben az esetben – folytatta Sir Colin, ujjai hegyét összeillesztve – felvázolnám a helyzetet, önök pedig szakértő szemmel véleményt mondhatnak róla. Igen, csak nyugodtan! – válaszolt Strike még fel sem tett kérdésére, mert látta, hogy a nyomozó a jegyzetfüzetéért nyúl.

Még ha fogalma sem lett volna, mi Sir Colin foglalkozása, Strike akkor is rögtön tudta volna, hogy a férfinak nagy gyakorlata van abban, hogy rendezett, áttekinthető módon közöljön információkat, így aztán a tollal a kezében készen állt jegyzetelni.

– Azt hiszem, legjobb, ha Will-lel kezdem – mondta az idős közszolga. – Ő a legfiatalabb gyermekünk, és igazából… nos, nem szeretném azt mondani, hogy „véletlen” volt, de hát Sally negyvennégy évesen esett teherbe vele, és jó ideig észre sem vette. De rettentően örültünk ám neki, amint túltettük magunkat a meglepetésen!

– James és én annyira nem – szúrta közbe Edward. – Senki sem szeret arra gondolni, hogy a negyvenes szülei ilyesmit csinálnak!

Sir Colin elmosolyodott.

– Jól van, akkor csak mondjuk, azt, hogy általános meglepetést keltett – vette vissza a szót. – De mindannyian imádtuk Willt, amikor megérkezett. Csodás kisfiú volt. Mindig is nagyon okos volt, de hat-hét éves korára már kezdtünk aggódni, mert valami mintha nem stimmelt volna vele teljesen. Szenvedélyesen bele tudta vetni magát dolgokba, szinte azt mondhatnánk, megszállott módon, és nagyon felzaklatta, ha valami eltérés adódott a szokásos programjában. Amit más gyerekek fel se vettek, az őt kibillentette az egyensúlyából. Nem kedvelte a nagy csoportokat. Gyerekzsúrokon mindig az emeleten találtunk rá, csendesen olvasott vagy egyedül játszott. Nyugtalanított ez egy kicsit, így elvittük egy pszichológushoz, és ő diagnosztizálta, hogy Will az autizmusspektrum enyhébbik végére esik. Azt mondta, semmi drámaira nem kell gondolnunk, semmi komolyra. Azt is elárulta, hogy igen magas az IQ-ja. Ez nem lepett meg igazán, az információfeldolgozó képessége és az emlékezete is különlegesen jó volt, és legalább öt évvel magasabb szinten olvasott, mint kellett volna neki. Mindezeket azért mondom el – nézett rájuk Sir Colin –, mert úgy gondolom, a furcsaságok és képességek e különleges kombinációja Willben magyarázatot adhat rá, legalábbis részben, hogy tudta az EHE beszervezni. Volt már egy korábbi incidens, amely igen aggasztott minket, és ezt figyelmeztető jelnek is kellett volna vennünk. Amikor Will tizennégy éves volt, bekerült egy fiúkból álló társaságba az iskolában, akik azt mondták neki, ők radikális szocialisták, és valami általános háborút vívnak a tekintély minden formája ellen. Will meglehetősen kiszolgáltatott tudott lenni az olyanoknak, akikről úgy látta, kedvelik, mert sosem volt sok igazán közeli barátja. Be is dőlt ennek az általános káoszt hirdető filozófiájuknak, és nekiállt mindenféle szocialista elméleteket olvasni. Csak amikor rávették, hogy gyújtsa fel a kápolnát, akkor értettük meg, mi is folyt ott. Hajszálon múlt, hogy ki nem csapták, és csak az mentette meg, hogy egy iskolatársa az utolsó pillanatban vallomást tett. Ez a lány tudta, hogy a fiúk csak játszadoztak Will-lel, hogy lássák, mi mindenre tudják rávenni. Ez után az eset után leültettük Sallyvel – folytatta –, és jó hosszan elbeszélgettünk vele. Nyilvánvalóvá vált számunkra, hogy Willnek nehézséget okoz megállapítani, mikor próbálják esetleg megtéveszteni mások. Eléggé fekete-fehérben látja a világot, úgy veszi, mások is olyan egyenesek, mint ő, és ez ellenállhatatlan kísértést jelentett a fiúknak, akik majdnem rávették a gyújtogatásra. De ezen az incidensen kívül Will sosem került bajba, és ahogy idősebb lett, mintha egyre könnyebben barátkozott is volna. Jellemző módon elment, és könyveket vett az autizmusról, és nagyon viccesen tudott róla beszélni. Mire az utolsó évéhez ért az iskolában, Sallyvel biztosak voltunk benne, hogy nem lesz gondja az egyetemen. Már bizonyította, hogy tud jó barátokat szerezni, a jegyei pedig kiemelkedőek voltak.

Sir Colin ivott egy kis korty kávét. Strike nagyon meg volt elégedve azzal, ahogy a lényeges dolgokat sorra veszi; nem kérdezett, csak várta a folytatást.

– És aztán… – szólalt meg ismét Sir Colin, és letette a kávéscsészét –, három hónappal azelőtt, hogy Will elment volna a Durhami Egyetemre, Ed igen súlyos autóbalesetet szenvedett.

– Egy teherautó fékjei felmondták a szolgálatot – vette át a szót Ed. – Egyenesen átrohant a piros lámpán, bele az én kocsimba.

– Úristen! – nézett rá Robin. – És ön…?

– Öt napig kómában volt – felelt erre Sir Colin. – És újra kellett tanulnia járni. Mint gondolhatják, Sally és én is jóformán csak Eddel foglalkoztunk. Sally gyakorlatilag bent lakott a kórházban. Én magamat hibáztatom azért, ami ezután történt – folytatta Sir Colin. A fiai már kezdtek volna tiltakozni, de ő elhárította: – Nem, hadd mondjam végig! Will elment az egyetemre, én pedig nem figyeltem oda rá annyira, mint különben tettem volna. Többet kellett volna kérdezgetnem, nem lett volna szabad mindent készpénznek vennem. Említette, hogy vannak, akikkel időnként elmennek meginni valamit, mesélte, hogy belépett néhány társaságba, a kurzusai nem tűntek problematikusnak… csakhogy aztán eltűnt. Egyszerűen összecsomagolt és felszívódott. A konzulense szólt nekünk, mi pedig rettentően aggódtunk. Személyesen is felutaztam az egyetemre, és beszéltem néhány barátjával, akik elmondták, hogy Will elment egy EHE-előadásra az egyetemen, ahol beszédbe elegyedett az egyházból néhányakkal, azok adtak neki olvasnivalót, és elhívták egy istentiszteletre is, amire el is ment. Utána ők csak azt látták, hogy visszajön a kollégiumba, összepakol a szobájában mindent, és távozik. Senki sem látta azóta. A Rupert Court-i templomon keresztül sikerült a nyomára bukkannunk, és kiderítettük, hogy a Chapman Farmon van Norfolkban. Itt jött létre az EHE, és még mindig ez a legnagyobb átnevelőközpontjuk. A tagoknak nem lehet mobiltelefonjuk, így csakis úgy lehetett Will-lel kapcsolatba lépni, ha írunk neki. Írtunk is. Végül, amikor már a rendőrséggel fenyegettük őket, sikerült rákényszeríteni az egyházat, hogy engedjék Willt találkozni velünk a Központi Templomukban, a Rupert Courton. Ez a találkozó elképesztően rosszul sikerült. Mintha egy vadidegenhez beszéltünk volna. Will egyáltalán nem emlékeztetett önmagára. Akármit is mondtunk, olyasmikkel válaszolt, amelyekről most már tudom, hogy standard EHE-s sémák vagy szakzsargon, és kereken visszautasította, hogy otthagyja az egyházat, és visszatérjen a tanulmányaihoz. Ki is jöttem a sodromból, ami nagy hiba volt, mert épp ezzel játszottam az egyház kezére, így tettem lehetővé, hogy ellenségeként állítsanak be Will előtt. Azt kellett volna tennem, amit Sally: egyszerűen csak szeretetet mutatni, azt, hogy nem próbáljuk irányítani, félrevezetni őt, merthogy az egyház Elöljárói persze ezt állítják rólunk. Ha hagytam volna, hogy Sally irányítsa a találkozót, talán lehetett volna esélyünk kihozni, de dühös voltam… dühös, hogy megszakítja az egyetemi tanulmányait, és hogy ilyen kalamajkát, aggodalmat okozott, mikor pedig mi még mindig nem tudjuk biztosan, Ed vajon tolószékbe kényszerül-e egész hátralévő életére.

– Ez melyik évben történt? – érdeklődött Strike.

– 2012-ben – felelte Sir Colin.

– Akkor majdnem négy éve van ott bent?

– Így van.

– És ön csak egyetlen alkalommal találkozott vele, amióta belépett az egyházba?

– Személyesen egyszer, különben csak a Patterson Vállalat által készített fényképeken láttam. De Ed találkozott vele.

– Nem beszéltünk – mondta Ed. – Tavaly próbáltam odamenni hozzá a Wardour Streeten, ő meg egyszerűen sarkon fordult, és visszaszaladt a Rupert Court-i templomba. Azóta néhányszor körbejártam arra, és távolabbról meg is láttam néha az adománygyűjtő persellyel. Betegnek tűnik! Csontsovány. Hármunk közül ő a legmagasabb, és látszik, hogy jó tizenvalahány kilóval kevesebb, mint az egészséges lenne.

– Mint kiderült, a Chapman Farmon krónikusan alultápláltak a tagok – folytatta Sir Colin. – Sokat böjtölnek. Sokat megtudtam az egyház működésének belsőbb dolgaiból egy kiugrott fiatal, Kevin Pirbright révén. Kevin az egyházban nőtt fel. Hároméves kora óta volt ott.

– Pontosan – szólalt meg James, de már percek óta úgy tűnt, nagyon küszködik, hogy ne szóljon közbe. – Neki legalább megvan ez a mentsége.

Egy pillanatnyi feszült csend következett.

– Elnézést – tette hozzá James, bár egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki komolyan gondolja. Aztán nyilván mégsem tudta türtőztetni magát, és vehemensen folytatta: – Nézzék, az lehet, hogy Will túl hülye volt hozzá, hogy felismerje, az iskolai kápolna felgyújtása nem oldja meg a világméretű szegénység problémáját, de azért na! Na! Bármikor csatlakozhatott volna egy szektához, és ő meg pont azt a pillanatot választja, amikor arra várunk, hogy megtudjuk, Ed lebénul-e egész életére?

– Will nem így gondolkodik – vetette ellene Ed.

– Nem, merthogy egy önző, monomániás kis pöcs – vágta rá ingerülten James. – Tökéletesen tudatában van annak, hogy mit csinál, és rengeteg lehetősége lett volna abbahagyni. Nehogy azt gondoljuk, hogy valami ártatlan féleszű – fordult Strike és Robin felé. – Will rohadtul lekezelően tud viselkedni bárkivel, aki nem olyan okos, mint ő, és hallaniuk kéne, hogy tud vitatkozni!

– James! – szólt rá halkan a bátyja, de a fiú mintha meg sem hallotta volna.

– Anyám újévkor halt meg. Az egyik utolsó dolog, amit megtett, amikor még magánál volt, az volt, hogy írt Willnek, és könyörgött neki, hadd lássa még egyszer, utoljára! Nem válaszolt semmit. Semmit. Hagyta, hogy anya úgy haljon meg, hogy miatta aggódik, hogy kétségbeesetten szeretné látni, és még a temetésre sem jött el! Ez az ő döntése volt, és én bizony sosem bocsátom meg neki! Sosem! Tessék, elmondtam! – fejezte be James, a két tenyerével a combjára csapott, és felállt. – Sajnálom, de nekem ez nem megy – tette még hozzá, és mielőtt bárki megszólalhatott volna, már távozott is.

– Sejtettem, hogy ilyesmi lesz a vége – mormogta Ed.

– Nagyon sajnálom – fordult Strike-hoz és Robinhoz Sir Colin. A szeme mintha könnyes lett volna.

– Miattunk ne aggódjon – nyugtatta meg Strike. – Sokkal rosszabbat is láttunk már.

Sir Colin ismét megköszörülte a torkát, és némileg remegő hangon folytatta:

– Sally legutolsó tiszta tudatú pillanatában is könyörgött nekem, hogy hozzam ki Willt… elnézést! – Most már tényleg kicsordultak a könnyek a bifokális lencséi mögül, és Sir Colin sietve zsebkendőt kezdett keresgélni.

Ed nagy nehezen átült az apja melletti székre. Amíg megkerülte az asztalt, Strike látta, hogy még mindig erősen sántít.

– Jaj, apa – tette a kezét Ed Sir Colin vállára. – Semmi baj!

– Általában nem viselkedünk így nyilvánosan – próbált Strike-ra és Robinra mosolyogni Sir Colin, miközben a szemét törölgette. – Csak hát Sally… még mindig nagyon… közeli ez a dolog…

Robin úgy érezte, egészen felháborító, hogy a pincér épp ezt a pillanatot választotta, hogy az asztalhoz lépve érdeklődjön, kívánnak-e ebédelni.

– Igen, remek ötlet – nyögte ki rekedten Sir Colin. – Ebédeljünk csak!

Mire kihozták nekik az étlapokat, majd megrendelték az ételt, Sir Colinnak sikerült összeszednie magát. Amint a pincér távozott, folytatta is:

– Jamesnek persze igaza van, bizonyos mértékig. Willnek valóban félelmetes intellektusa van, és ördögi módon tud vitázni. Csak azt szeretném hangsúlyozni, hogy mindig is volt egy bizonyos… aggasztó naivitás ebben az igen kiváló agyában. A lehető legjobb szándék vezérli, teljes komolysággal jobbá akarja tenni a világot, de persze kedveli a bizonyosságot is, és a szabályokat, amelyekhez ragaszkodhat. Mielőtt az EHE prófétáira rátalált, a szocializmus volt a vesszőparipája, azelőtt meg igen bosszantó cserkész Farkaskölyök volt, legalábbis a vezetőknek bosszantó, mert nem szerette a zajos játékokat; de egyébként nekünk is, a folytonos jótéteményekkel, meg azzal, hogy állandóan arról akart vitatkozni, akkor is jótéteménynek számít-e valami, ha kérésre csinálta meg, vagy csak az számít jótéteménynek, amit ő maga talált ki. De az igazi probléma Will-lel az – zárta le a gondolatmenetet Sir Colin –, hogy nem látja a gonoszságot. Számára ez valami elméleti dolog, egy arctalan erő a világban, amit el kell pusztítani. Amikor a közvetlen közelében bukkan fel, egyszerűen meg sem tudja látni.

– És ön szerint az EHE gonosz?

– Ó, igen, Mr. Strike – felelte halkan Sir Colin. – Igen, attól félek, nagyon is az.

– Próbálta már meglátogatni Willt? Megszervezni még egy találkozót?

– Igen, de elutasította. A Chapman Farmra csak az egyház tagjai léphetnek be, de próbáltam én elmenni egy istentiszteletre a Rupert Court-i templomban, hogy Will-lel beszélhessek, de nem engedtek be. Ez vallási épületként van bejelentve, tehát törvényes alapjuk van a látogatók kizárására. Abból, hogy nem engedtek be, levontuk a következtetést, hogy az egyháznak vannak birtokában képek Will családtagjairól, és utasították az ott dolgozókat, tartsanak minket távol. Mint telefonon is elmondtam, a Patterson Vállalat ezt rontotta el nagyon. Ugyanazt az embert küldték a templomhoz, mint aki a Chapman Farmot figyelte. A Chapman Farm körül van véve kamerákkal, így az egyház vezetői már tudhatták, hogy néz ki ez az ember, és amikor a Rupert Courton megjelent, közölték vele, hogy tudják, ki ő, kinek dolgozik, és hogy Willt tájékoztatták róla, hogy magánnyomozókkal figyeltetem. Ezen a ponton bontottam fel a szerződést a Patterson Vállalattal. Nemcsak hogy nem jutottak semmi olyan információ birtokába, amely segíthetne kihozni onnan Willt, hanem még meg is erősítették az egyház narratíváját a családunkról.

– Akkor Will még mindig a Chapman Farmon van, ugye?

– Amennyire meg tudjuk állapítani, igen. Időnként kimegy pénzt gyűjteni Norwichban vagy Londonban. Néha itt tölti az éjszakát a Rupert Court-i templomban, de különben a farmon él. Kevintől tudom, hogy azok a tagok, akik nem léphetnek előre szemináriumtartásra vagy imakörök vezetésére, általában az átnevelőközpontokban maradnak… vagyis spirituális elvonuláson, ahogy az egyház nevezi. Úgy néz ki, rengeteg kemény fizikai munkát kell elvégezni a Chapman Farmon.

– Hogy ismerkedett meg ezzel a… – Strike itt lepillantott a jegyzeteire – Kevin Pirbrighttal?

– Az EHE-ről írott blogján keresztül léptem vele kapcsolatba – felelte Sir Colin.

– Ő hajlandó lenne beszélni velünk?

– Biztos vagyok benne, hogy hajlandó lett volna – mondta halkan Sir Colin. – Csakhogy meghalt. Tavaly augusztusban lelőtték.

– Lelőtték? – ismételte Strike és Robin is egyszerre.

– Igen. Egy golyó a fejébe a Canning Town-beli lakásában. Nem öngyilkosság volt – vette elejét Strike kérdésének Sir Colin. – A helyszínen nem találtak fegyvert. Patterson beszélt egy rendőrségi kapcsolatával, szerintük kábítószerekhez lehet köze a gyilkosságnak. Úgy néz ki, Kevin dílerkedett.

– Ön tudott erről?

– Nem, de nem is csoda… szerintem szegény fiú le akart nyűgözni – mesélte szomorúan Sir Colin. – Kiegyensúlyozottabbnak akarta mutatni magát, mint amilyen valójában volt. Nem volt senkije, mert a családja többi tagja még mindig bent van az EHE-ben. Sosem jártam a lakásán, és csak a vége felé vallotta be, micsoda megerőltetés ez neki, arról írni, ami vele történt, ahogy próbálta összerakni az emlékeit az EHE-ről szóló könyvéhez. Fel kellett volna ismernem, szereznem kellett volna neki valami pszichológust. Nem lett volna szabad elfelejtenem, hogy ő is egy sérült emberi lény, nem lett volna szabad valamiféle fegyvernek tekintenem, amivel nekimehetek az egyháznak. Nem is hallottam felőle egyáltalán az utolsó egy hónapban, mielőtt lelőtték. Sally betegségéről akkor állapították meg, hogy már a végfázisban tart, Kevinről meg az a képem alakult ki, hogy kiszámíthatatlanul viselkedik, és ez nem segít: úgy értem, a viselkedése őrá magára is veszélyes volt, nem csak arra, hogy sikerüljön kihoznom Willt az EHE-ből. Jelenetet rendezett Giles Harmon dedikálásán, káromkodott, kiabált. Folyton próbáltam elmagyarázni neki, hogy az ilyesmi csakis rosszul sülhet el, de ő nagyon dühös volt, nagyon keserű.

– És ön mit gondol, valóban lehetett kábítószeres gyilkosság?

Ed oldalvást az apjára pillantott. Az habozott kicsit, mielőtt válaszolt volna.

– Igen zaklatott állapotban voltam, amikor megtudtam, hogy lelőtték, és… nos, ha őszinte akarok lenni, először valóban az EHE jutott eszembe.

– De aztán meggondolta magát?

– Igen, meg. Nekik nincs szükségük fegyverekre, vannak drága ügyvédjeik. Kiválóan értenek hozzá, hogyan hallgattassák el a kritikusokat: cikkeket íratnak velük szimpatizáló újságírókkal, a hírességeik interjúkat adnak… és Kevin igazából nagyon kis hal volt csak, akkor is, ha sikerült volna befejeznie a könyvét. Korábban már rákényszerítették, hogy minden komolyabb vádat leszedjen a blogjáról, aztán pedig épp őt vádolták meg abúzussal.

– Milyen abúzussal?

– Szexuálissal – felelte Sir Colin. – Azt állították, hogy megerőszakolta a nővéreit. Kevin kapott egy levelet az Elöljárók Tanácsától, amely szerint mindkét lány igen részletes vallomást tett ellene. Nos, én aztán tisztában vagyok vele, hogy a nemi erőszak gyakorta a családon belül történik. Az egyik jótékonysági egyesület, akikkel együtt dolgozom, épp az ilyen esetek áldozatain próbál segíteni, tehát sajnos nagyon is jól ismerem a statisztikákat, és nincsenek illúzióim: rengeteg ránézésre nagyon kedves ember követ el rettenetes dolgokat otthon, a négy fal között. Nyilvánvaló, hogy nem zárhatom ki a lehetőséget, hogy Kevin valóban bántotta a lányokat, csak hát azt gondolná az ember, ha az egyház tényleg bűnösnek hinné, a rendőrséghez fordult volna, nem pedig fenyegető levelet küld neki. Összességében azt gondolom, ez csak egy újabb kísérlet volt, hogy ráijesszenek, és abból kiindulva, amit Kevin mesélt nekem az egyház belső működéséről, szerintem valószínű, hogy a nővéreit megfélemlítéssel kényszerítették a vallomás aláírására. Szerettem volna elmenni Kevin temetésére… – folytatta szomorúan Sir Colin –, de lehetetlennek bizonyult. Utánaérdeklődtem, és az anyja, aki még most is az egyházban van, úgy döntött, a Chapman Farmon temetik el. Be kell vallanom, ezt igen felkavarónak találtam… Kevin olyan óriási erőfeszítést tett, hogy kitörjön onnan…

Meghozták az ebédet. Strike tengeri sügért rendelt, nem pedig steaket, amit igazán szeretett volna.

– Jogi eszközökkel nem lehet bármit kezdeni Will ügyével? – érdeklődött.

– Higgye el, megpróbáltam – felelte Sir Colin, és felvette a kését-villáját. – Willnek van egy vagyonkezelő alapja, amelyet Sally édesapja hagyott rá. Mostanáig annak a pénznek a felét vette ki és adta az EHE-nek. Szerettem volna, ha egy pszichiáter szakvéleményt ad róla, de amikor az egyház megneszelte ezt, elintézték, hogy egy pszichiáter tagjuk mérje fel az állapotát, aki persze azt nyilatkozta, hogy Will teljesen egészséges. Nagykorú, és mentálisan beszámíthatónak van nyilvánítva. Teljes patthelyzet. Próbálkoztam azzal, hogy felhívom politikus ismerősök figyelmét az egyházra, és arra, ahogy működik, de úgy néz ki, mindenki tart tőle, hogy nekimenjen, merthogy ott vannak köztük a hírességek, és világgá kürtölik a jótékonykodásukat is. Van egy parlamenti képviselő is, akiről erősen gyanítom, hogy tag. Feldicséri őket a parlamentben, és azonnal agresszív lesz bárkivel, aki kritizálja az egyházat. Próbáltam a sajtónál lévő kapcsolataimat rávenni, hogy írjanak oknyomozó leleplezést, de ők is félnek, hogy beperelik őket. Senki nem akar velük foglalkozni. Kevin nagyon szerette volna bíróságra citálni az egyházat azért, ahogy vele és a családjával bántak. Sallyvel örömmel szponzoráltuk volna ezt, de az ügyvédeim azt gondolták, nagyon kicsi az esélye, hogy Kevin sikerrel járjon. Nem is csak arról volt szó, hogy már korábban is rákényszerült, hogy a blogon visszavonja a hamis állításokat, hanem hogy igencsak fura dolgokban hitt.

– Mint például?

– Meg volt róla győződve, hogy a szellemi világ valóságos. Ami azt illeti, hitt benne, hogy az EHE képes a holtak megidézésére. Patterson próbált keresni másokat, akik talán tanúskodhatnának, de senkit sem talált.

– Megfordult a fejében, hogy erőszakkal hozza ki Willt? Hogy egyszerűen elhozzák a Wardour Streetről?

– Sallyvel beszéltünk erről, végső megoldásként – vallotta be Sir Colin –, de túl veszélyesnek ítéltük a dolgot, amikor tudomást szereztünk róla, mi történt egy fiatalemberrel, akinek a családja pontosan így járt el, még 1993-ban. Alexander Graves volt a neve. Ő is gazdag családból származott. Az apja szó szerint elrabolta az utcáról egyszer adománygyűjtés közben. Graves rémes mentális állapotban volt, amikor kihozták, és néhány nappal később a családi kúriában felakasztotta magát. Az utóbbi évek során rengeteget olvastam utána az agymosás módszereinek – folytatta Sir Colin, miközben lassan kihűlt az ebédje. – Már sokkal többet tudok az EHE által használt technikákról, mint az elején, és hogy milyen hatásosak is tudnak lenni. Kevin sok mindent elmondott, ami ott folyik, és klasszikus szektás manipulációval állunk szemben: az információ korlátozása, a gondolatok, érzelmek befolyásolása, és így tovább. Most már értem, hogyan változhatott meg Will ilyen rövid idő alatt. Szó szerint nincs ép eszénél.

– Az egészen biztos – bólogatott Ed is. – Hogy nem jött el, amikor anya haldoklott, nem jött el a temetésére! Jamesnek és a feleségének ikerfiai születtek tavaly, őket még csak nem is látta soha.

– Tehát pontosan mit szeretne elérni azzal, hogy felfogad minket? – kérdezte Strike.

Sir Colin letette a kést-villát, majd a széke alá nyúlva régi fekete diplomatatáskát húzott elő, abból pedig egy vékony dossziét.

– Mielőtt az EHE ügyvédei cenzúráztatták volna Kevinnel a blogját, én kinyomtattam az egészet. Van itt még két hosszú e-mail is Kevintől, amelyben elmeséli, hogy került a családja kapcsolatba az egyházzal, és néhány esetet, amelynek tanúja volt, vagy amelyben részt vett. Embereket nevez meg, helyeket, és legalább egy bűncselekménnyel vádolja meg Jonathan Wace-t, az EHE alapítóját. Ha azok közül, akiket Kevin említ ezekben a dokumentumokban, bárkit rá lehetne venni, hogy beszéljen, vagy akár tanúskodjon, különösen a kényszerítésről és az agymosásról, akkor talán tehetek valamit jogi eszközökkel. A legkevesebb, amit szeretnék, elérni, hogy az EHE engedjen ismét találkozni Will-lel.

– De ideális esetben ki is szeretné hozni?

– Természetesen – felelte Sir Colin. – De elfogadom, hogy ez talán nem reális cél. Itt vannak a Patterson Vállalat jelentései is, már amilyenek. Főleg Will mozgását figyelték, meg a ki-be járást a Rupert Courton és a Chapman Farmon. Az volt az elképzelés, hogy próbálnak fényképeket készíteni bármilyen erőszakos vagy megfélemlítő viselkedésről, vagy bármiről, ami azt jelentheti, Will nincs jól, vagy kényszerítik valamire. Néhány emberük álruhában meg is szólította az utcán, próbáltak beszélni vele, de állította, hogy nagyon is jól érzi magát, sőt, megpróbálta beszervezni őket, vagy pénzt kicsikarni tőlük… Nos, mit gondolnak? – kérdezte Sir Colin, és Strike után Robinra pillantott, majd vissza a nyomozóra. – Reménytelen az ügy?

Mielőtt Strike bármit válaszolhatott volna, Robin már nyújtotta is a kezét a dokumentumokért, amelyeket Sir Colin magával hozott.

– Nem – mondta Robin. – Örömmel segítünk.

5

Hatos az ötödik helyen:

Állhatatossága révén kölcsönözni tartósságot jellemének

– az asszonynak ez üdvözítő…

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

– Semmi baj – mondta Strike egy óra múlva, amikor Robin bocsánatot kért, hogy őt meg sem kérdezve elvállalta az ügyet. – Én is ezt mondtam volna, csak tele volt krumplival a szám.

A két nyomozó egy közeli kocsmába vette be magát, miután Edensoréktól elköszöntek. Az Arany Oroszlán kicsike, viktoriánus, gazdagon díszített helyiség volt, és Strike és Robin magas bőr bárszékeken ültek egy kerek asztalka mellett.

– Tegnap este ránéztem az EHE weboldalára – mondta épp Robin. Narancslét ivott, mert hamarosan tovább kellett mennie egy megfigyelési munkára. – És nagyon sok drága ingatlanuk van. Az a Rupert Court-i épület is egy vagyonba kerülhetett, ott pont a West End közepén, és akkor még ott vannak a templomok és a központjaik Birminghamben és Glasgow-ban. Komolyan lehetséges, hogy legálisan van ennyi pénzük?

– Hát, állandóan járják az országot a napi ötszáz fontos önmegvalósító kurzusaikkal, meg az ima-elvonulásokkal, amelynek darabja egy ezres. Tizenegynéhány-ezer tag gyűjti folyamatosan az adományokat, adományozza nekik a fizetése ötödét, és hagy rájuk ezt-azt. Azért az összegyűlik. Azt gondolná az ember, az Adóhivatal nagyon odafigyel rájuk, szóval vagy tényleg tiszták, vagy valami igazi sztárkönyvelőjük van, aki el tudja dugni a simlis dolgokat. De idiótáktól pénzt elfogadni sajnos nem bűncselekmény.

– Akkor te egyetértesz Jamesszel? Hogy Will idióta?

Strike ivott egy kortyot a söréből, csak azután válaszolt:

– Azt mondanám, hogy az olyanokkal, akik belépnek egy szektába, általában véve valami nincs rendben.

– Na és Giles Harmon? Gazdag, sikeres író, igazán okos is…

– Orwell-lel értek egyet – szögezte le Strike. – „Vannak annyira ostoba gondolatok, hogy csakis egy értelmiségi hiheti el őket”… hát, tudod, nem látom, hogy csinálhatnánk ezt meg rendesen anélkül, hogy valakit beküldjünk beépítve a Chapman Farmra.

Robin pont erre a beszélgetésre készült az elmúlt néhány napban.

– Az azt jelenti, hogy először a Rupert Court-i templomba kell eljárni. Utánanéztem, olyan nincs, hogy az ember egyszerűen csak odamegy a Chapman Farmra, oda meg kell hívniuk, és ez azt jelenti, hogy valamelyik templomnál kell beszervezniük. Akárki is megy a Rupert Courtra, annak egy részletesen kidolgozott személyazonosság kell teljes élettörténettel, ezt kell használni az első pillanattól kezdve, hogy az egyház tagjaival érintkezik, és szerintem eleve úgy kell kinézni, mint akinek sok pénze van, hogy jó célpontnak ítéljék meg a beszervezéshez.

Strike tökéletesen tisztában volt vele, hogy Robin most épp amellett érvel, hogy ő menjen majd.

– És gondolom, nem hiszed, hogy Barclay, Shah vagy Littlejohn hihetően tudná alakítani a vagyonos isten-buzerátort – mondta.

– Hát… – kezdte Robin –, nem hiszem, hogy Barclay akár egy óráig bírná anélkül, hogy nekiállna gúnyolódni mindenen. Littlejohn tökéletes lenne, ha olyan egyházról lenne szó, ahol némasági fogadalmat tesznek…

Strike felnevetett.

– …és Devnek meg kicsi gyerekei vannak, szóval nyilván nem akarna hetekig távol lenni. Midge lehetséges választás, de hát ő még sosem dolgozott beépülve. Tudom, hogy így én sem – tette hozzá gyorsan Robin, mielőtt Strike hozhatta volna ezt fel –, de még sosem buktam le álruhás munkában, még akkor sem, amikor nap mint nap Venetia Hallt játszottam a parlamentben!

– És mi van, ha ez hetekig fog tartani?

– Akkor hetekig fog – vágta rá kis vállrándítással Robin.

Strike egyébként már maga is eldöntötte, hogy Robin a legmegfelelőbb személy a feladatra, de volt egy másik indoka is, hogy elfogadja az ajánlkozását. Amíg a Chapman Farmon van, Robin néhány hetes kényszerű távolléte talán megterheli kicsit a Ryan Murphyvel való kapcsolatukat, Strike pedig mit sem kívánt ennél jobban. De mivel nem akart túl könnyen belemenni, nehogy valami hátsó szándék gyanúja merülhessen fel, most csak bólintott, és azt felelte:

– Jól van, hát ez működhet. De azért át kell még gondolni.

– Tudom. A Chapman Farmon nem viselhetek például parókát, szóval valami radikálisan új frizurára gondoltam.

– Komolyan? – nézett nagyot Strike. Csak úgy kibukott belőle. Neki nagyon tetszett Robin haja.

– Muszáj lesz, most már néhány éve ott mászkálok időnként a Rupert Court környékén. Már csak az hiányzik, hogy valaki felismerjen, különösen, ha esetleg láttak az irodából is kijönni.

– Oké, ez igaz – bólintott Strike. – De azért nem kell kopaszra nyíratnod a hajad!

– Nem a Hare Krishnások közé akarok bejutni – válaszolta Robin. – Arra gondoltam, hogy legyen rövid, és valami jó erős szín benne. Magániskolás lány, aki szeretne egy kicsit alternatívnak kinézni, de annyira nem durván, hogy a szülei beijedjenek, és ne fizessék tovább a számláit. Talán nemrég volt egy csúnya szakítása, és hát tudod, most valami célt keres, olyasmit, amivel betöltheti azt a helyet, ahol addig az esküvő szerepelt nála.

– Látom, máris alaposan kitaláltad – vigyorodott el Strike.

– Hát persze hogy kitaláltam! Én akarom csinálni.

– De miért? – nézett rá Strike. – Miért akarod ennyire?

– Mindig is érdekelt az agymosás. Egy kurzuson az egyetemen is volt szó róla.

Robin pszichológiát tanult, mielőtt otthagyta volna az egyetemet. Az egyik közös pontjuk Strike-kal épp az volt, hogy egyikük sem szerezte meg a diplomáját.

– Jó, hát, ez mind jól hangzik. Dolgozd ki a teljes sztorit, és átvariálhatjuk úgy a beosztást, hogy szombat délelőttönként könnyebben mehess a templomhoz.

– Az egyedüli probléma a ruhák – folytatta Robin. – A ruháim legalábbis nem néznek ki úgy, mintha egy csomó pénzem lenne.

– De hát mindig remekül nézel ki! – ellenkezett Strike.

– Kösz – pirult el kicsit Robin. – De ha el akarom hitetni az EHE-vel, hogy sok pénzem van, az ilyesmi – felemelte a válltáskáját, ami épp hatéves volt – szóba sem jöhet. Gondolom, talán kölcsönözhetnék egy-két designer szettet meg táskát. Sosem csináltam ilyet, de tudom, hogy lehet.

– Ebben talán tudok segíteni – vetette fel nagy meglepetésére Strike. – Kérhetnél kölcsön cuccokat Prutól.

– Kitől?

– A húgomtól – felelte Strike. – Prudence-től! A terapeutától.

– Ó! – bukott ki meglepetésében Robinból.

Eddig csak kettővel találkozott Strike nyolc féltestvére közül, és velük is csak futólag. A társa enyhén szólva is bonyolult családi háttérrel rendelkezett. Strike egy rocksztár házasságon kívül született gyermeke volt, az apjával csak két ízben találkozott; az anyja már nem élt, de a sajtóban általában csak „szuper-groupie”-ként hivatkoztak rá. Robin ugyan tudta, hogy Strike néhány hónappal azelőtt végül belement, hogy találkozik a féltestvérével, Prudence-szel, de arról sejtése sem volt, hogy máris olyan viszonyban vannak, hogy a nő hajlandó lehet drága ruhákat kölcsönadni a bátyja nyomozótársának.

– Szerintem körülbelül ugyanolyan a… – És itt elnagyolt mozdulatot tett csak, ahelyett, hogy a „méretetek” szót kimondta volna. – Megkérdezem. De lehet, hogy el kell majd menned hozzá felpróbálni dolgokat.

– Az nem gond – felelte Robin, bár kicsit meglepődött. – Remek lenne, már ha Prudence hajlandó ruhákat kölcsönadni egy teljesen ismeretlen embernek.

– Nem vagy „teljesen ismeretlen”, egy csomót meséltem neki rólad – mondta Strike.

– Akkor… jól mennek a dolgok köztetek? – érdeklődött Robin. – Veled és Prudence-szel?

– Aha – bólintott Strike, és ivott még egy korty sört. – Sokkal jobban kedvelem, mint apám bármelyik másik gyerekét… mondjuk, nem egy erős mezőny, az biztos.

– Alt bírod! – tiltakozott Robin.

– Úgy nagyjából. De még mindig meg van sértődve, mert nem mentem el Rokebynek arra a rohadt partijára. Te most hová is mész?

– Devtől veszem át Bexleyheathben – felelte Robin, és megnézte az időt a telefonján. – Igazából indulnom is kéne. És te, mit csinálsz most?

– A délutánom szabad. Beszkennelem ezeket az irodában, és elküldöm neked is e-mailben – intett Strike a dosszié felé, amelyben Sir Colin Edensor átadta Robinnak a dokumentumokat.

– Remek – mondta Robin. – Akkor holnap találkozunk!

6

Hatos a negyedik helyen:

Bekötött szájú zsák. Sem szégyen, sem dicsőség.

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

Robin pont azt csinálta az Arany Oroszlántól a Green Park-i metrómegállóig tartó hatperces séta közben, aminek az elkerülésére szigorúan ránevelte magát az elmúlt nyolc hónap alatt: Cormoran Strike-ra gondolt, de nem a munka vagy a barátság kontextusában.

A hosszan késleltetett felismerés, hogy szerelmes a nyomozótársába, előző évben tört rá Robin Ellacottra, miután megtudta, hogy a férfinek van egy előle gondosan eltitkolt viszonya. Ekkor Robin eltökélte, hogy nincs más hátra, ki kell belőle szeretnie, és ennek szellemében ment bele néhány héttel később az első randiba is Ryan Murphyvel.

Azóta is mindent megtett, hogy magában valami legbelső ajtó mögé zárja, akármit is érez esetleg Strike iránt, és remélte, hogy figyelem híján a szerelem majd elsorvad, és végül elhal. Ez a gyakorlatban azt jelentette, hogy amikor egyedül volt, határozottan elterelte a gondolatait Strike-ról, és soha, semmiben nem volt hajlandó összehasonlítani Murphyvel, ahogy Ilsa próbálta a keresztelőn. Amikor minden erőfeszítése ellenére előbukkantak bizonyos emlékek (ahogy Strike megölelte az esküvője napján, vagy az a veszélyes, spicces pillanat a Ritz előtt, a harmincadik születésnapján, amikor a férfi már mozdult felé, hogy megcsókolja), emlékeztette magát, hogy a nyomozótársa tökéletesen elégedett a szingli életével, amelyet időnként általában csoda szép nőkkel folytatott rövid viszonyokkal szakít meg. Strike negyvenegy éves, sosem volt nős, szabad akaratából egy spártai egyszerűségű, kis lakásban él az iroda fölött, és rutinszerűen hajlamos arra, hogy bármiféle bensőséges érzés ellen falakat emeljen magában. Ez a tartózkodása Robinnal szemben ugyan enyhült kicsit, és a lány azt sem felejtette el, milyen gyorsan tért vissza mindez a Ritz-beli este után. Röviden összefoglalva, Robin mostanra arra jutott, hogy akármit is akart volna ő talán, Strike valójában sosem akart ilyesmit.

Így aztán öröm és megkönnyebbülés is volt Murphyvel lennie, aki viszont oly egyértelműen vele akart lenni. Amellett, hogy a nyomozó jóképű volt és intelligens is, a munkájuk is közös pontot jelentett, s így a férfi kellemes ellentéte volt a jól fizetett könyvelőnek, akitől Robin elvált, és aki sosem értette, miért szereti a lány ezt a munkát, amelyet Matthew bizarr, bizonytalan karriernek látott. Robin azt is kiélvezte, hogy ismét van szexuális élete, ráadásul a volt férjével éltnél jóval kielégítőbb is.

De mégis maradt közte és Ryan között valami akadály, amit csak nehezen tudott azonosítani. Talán az „elővigyázatosság” szó fejezte volna ki a legjobban, és Robin biztos volt benne, hogy abból fakadt, hogy mindkettőjüknek tönkrement már egy házassága. Mindketten tudták, milyen szörnyű módon bánthatják az emberek egymást a legbensőségesebb kapcsolatokban is, következésképpen egymással óvatosan bántak. Robin már bölcsebb volt, mint a Matthew-val töltött években, és odafigyelt, hogy ne beszéljen túl sokat Strike-ról, amikor Ryannel van, nem említette azt sem, hogy Strike katona volt, és nem mesélt olyan sztorikat sem, amelyek túl vicces vagy vonzó színben tüntették fel a társát. Murphyvel mostanra sok-sok részletet elmeséltek egymásnak addigi életükből, de Robin nagyon is tisztában volt vele, hogy akárcsak Ryan, ő is egy gondosan meghúzott verziót ad elő. És talán ez elkerülhetetlen is, ha az ember már a harmincas éveiben jár. Régen olyan nagyon könnyű volt megnyitni a szívét Matthew-nak, akivel iskoláskoruk óta ismerték egymást. Bár akkor úgy érezte, megosztja minden titkát, most visszatekintve azt látta, nem is nagyon volt akkor még mit mondania. Hat hónap után mesélt csak Ryannek a brutális nemi erőszakról, amely az egyetemi tanulmányainak véget vetett, és azt sosem árulta el, hogy a házassága összedőlésének fontos oka volt, hogy Matthew folyton féltékenykedett és gyanakodott Strike-ra. Ryan a maga részéről sosem beszélt sokat az ivással töltött éveiről, és Robin gyanította, hogy erősen kozmetikázva adta elő a válásának történetét. Úgy gondolta, ezekről a dolgokról idővel majd fognak beszélni, ha a kapcsolat megmarad. Addig is kellemes volt a változatosság kedvéért olyan magánélettel rendelkezni, amely nincs teli féltékeny veszekedésekkel és lassan felőrlő sértettséggel.

A dolgok ilyen állásánál senkinek nem lett volna jó a Strike-kal folytatott beszélgetés rejtett érzelmi áramlatain mélázni, ráadásul ettől Robin úgy érezte, Murphyt is elárulja. Strike valószínűleg azért nem érezte kockázatosnak olyanokat mondani, mint hogy „mindig remekül nézel ki” és „egy csomót meséltem a húgomnak rólad”, mert Robin stabil kapcsolatban volt egy másik férfival. Ahogy lement a metróállomásra, Robin határozottan kijelentette magában, hogy Strike a legjobb barátja, semmi más, majd némi erőfeszítéssel a feladatra irányította a gondolatait Bexleyheathben.

7

A jel olyan helyzetet ábrázol, amikor a sötét elv titokban és váratlanul, belülről és alulról terjeszkedve ismét előjön, miután egyszer már legyőzték.

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

Strike eredetileg vissza akart menni az irodába, amint végzett a sörével, de olyan kellemes volt az Arany Oroszlán, hogy eszébe jutott, azzal az erővel itt is átolvashatja a Sir Colin Edensortól kapott dokumentumokat, hisz itt van sör is. Így aztán vett még egy pintet, és az első adandó alkalommal a bárszékéről átköltözött egy üresen maradt bőrülésre egy alacsonyabb asztal mellett, majd kinyitotta a dossziét. A benne lévő lapok közül a legfelső egy hosszú e-mail eleje volt, amelyet a néhai Kevin Pirbright küldött Sir Colinnak.

Kedves Colin!

Előre is elnézést, ha ez hosszú lesz, de a családom és az Egyetemes Humanitárius Egyház kapcsolatáról érdeklődött, és hogy végül hogyan hagytam ott őket stb., szóval itt a történet.

Anyám akkor állt be az EHE-be, amikor én 3 éves voltam, a két nővérem pedig 6 és 8. Fontos hangsúlyoznom, hogy anyám (úgy nevelkedtem, hogy Louise-nak kellett szólítanom, mert az EHE tiltja a vérségi viszonyok megnevezését) nem ostoba asszony. Szegény sorban nőtt fel, sosem járhatott egyetemre vagy ilyesmi, de okos nő. Nagyon fiatalon ment hozzá apámhoz, de ő otthagyott minket, amikor én 1 éves voltam. Emlékszem, Louise nagyon csinos volt fiatalabb korában.

Azt nem tudom, mikor hallotta először beszélni Jonathan Wace-t, de azt igen, hogy beleszeretett. Az EHE-ben egy csomó nő megőrül érte. Mindenesetre összepakolt a tanácsi lakásunkból, és vitt minket a Chapman Farmra. (Ezt mind később kellett összeraknom a részletekből, amelyeket a nővéreim meséltek, mert egyáltalán nem emlékszem az EHE előtti életünkre.)

Ezután nem volt, ahová mehettünk volna az EHE-n kívül. Ez eléggé gyakori. Az emberek mindenüket az egyháznak adják, így bizonyítandó, mennyire elkötelezettek az új életük iránt. Vannak, akik eladják a házukat is, és az egyháznak adják minden pénzüket.

Az EHE-t a Chapman Farmon alapították. Ott van eltemetve az öt próféta, és mivel a távoli vidéken van, nem valami városban, általában ide küldik a tagokat további átnevelésre, ha arra van szükség. Vannak más központok is, a nővérem, Becca például három évet töltött a birminghamiben (ő most már jó magasra jutott az egyházi hierarchiában), Emily pedig kimehetett adományokat gyűjteni, de Louise és én sosem léptünk ki a farmról.

Az EHE tanítása szerint a normális családi viszonyok vagy monogám szexuális kapcsolatok a materialista birtoklás formái. Ha jó ember vagy, szellemi kapcsolatban állsz mindenkivel az egyházban, és mindenkit ugyanúgy szeretsz. Louise igyekezett tartani magát ehhez, amikor már bent éltünk, de mi hárman mindig tudtuk, hogy ő az igazi anyánk. A gyerekek oktatása nagyrészt csak abból áll, hogy az EHE szabályait olvassák és magolják be, de Louise stikában, amíg a csirkeólakat takarítottuk, megtanított nekünk Beccával és Emilyvel olyasmiket, mint, mondjuk, a szorzótáblák.

Amikor még nagyon kicsi voltam, egészen konkrétan abban a hitben éltem, hogy Jonathan Wace az apám. Mindenki „J Papá”-nak hívta, és tudtam, mik azok a családi viszonyok, merthogy szerepelnek a Bibliában és más szent könyvekben is, amelyeket olvastunk. Csak lassan, fokozatosan értettem meg, hogy valójában nem vagyok J Papa rokona. Egy kisgyereknek ez rendkívül zavaros dolog, de az ember nem szól, mert hát nem szól senki más sem.

Mazu Wace, J Papa felesége a Chapman Farmon nőtt fel. Ott volt már az Aylmertoni Közösség idejében is…

Strike megállt, és csak bámult az utolsó négy szóra.

Az Aylmertoni Közösség idejében.

Az Aylmertoni Közösség.

Aylmertoni Közösség.

A lerobbant pajták, a szabadon rohangáló csirkék, a Crowther fivérek, ahogy átsétálnak az udvaron, az a fura, kerek torony ott egymagában a láthatáron, mint valami hatalmas sakkfigura: hirtelen megint megjelent minden a szeme előtt. A beszívott anyja, ahogy virágkoszorút próbál fűzni néhány kislánynak, düledező hálótermekben töltött éjszakák, ahol zár sem volt az ajtón, az a folyamatos érzés, hogy minden teljes káoszban van, és valami ösztönös gyereksejtés, hogy valami nagyon nincs rendben, és hogy valami megfoghatatlan veszély leselkedik a közelben, épp csak a sarok mögött.

Eddig a pillanatig Strike-nak fogalma sem volt, hogy a Chapman Farm ugyanez a hely: amikor ő ott élt, Forgeman Farmnak hívták, néhány család szedett-vedett társasága lakott ott, művelték a földet, egy sor lepusztult épületben éltek, és mindent a Crowther fivérek irányítottak. Bár az aylmertoni kommunában a vallás szóba sem került, Strike szekták iránti mélységes megvetése a Forgeman Farmon töltött hat hónapból táplálkozott, és ez volt az egész instabil, töredezett gyerekkorának legboldogtalanabb időszaka. A kommunát az idősebb Crowther erőteljes személyisége dominálta: nyúlánk, széles vállú, zsíros hajú férfi volt hosszú, fekete barkóval és nagy bajusszal. Strike még mindig maga előtt látta az anyja elbűvölt arcát, ahogy az Malcolm Crowther előadását hallgatta a tűz mellett, radikális elképzeléseiről és sajátos filozófiájáról. És jól emlékezett arra is, hogy ő elfojthatatlanul utálta ezt az embert, egyenesen zsigeri módon viszolygott tőle.

Mire a rendőrség megjelent razziázni, Leda már továbbvitte innen a családját. Hat hónap volt a maximum, amit Leda egy helyben kibírt. Már ismét Londonban, amikor a rendőrségi akcióról olvasott az újságokban, nem is volt hajlandó elhinni, hogy a csoportot nem pacifizmusuk, a könnyűdrog-használat és a „vissza a természetbe”-filozófiájuk miatt üldözik. Hosszú ideig ragaszkodott hozzá, hogy Crowtherék egyszerűen nem követhették el azokat a dolgokat, amelyekkel végül megvádolták őket, nem kis részben azért, mert a saját gyerekeitől azt hallotta, őket sosem bántották. Csak miután a tárgyalásról szóló beszámolókat is elolvasta, vallotta be kelletlenül, hogy ez inkább a szerencsén múlt csak, és hogy ez a természetközeli fantáziakép valójában a pedofília melegágyaként szolgált. Jellemző módon egy vállvonással elintézte a dolgot, mint kisebb anomáliát, és ugyanúgy élte tovább az állhatatlan életét. Ez pedig azt jelentette, hogy amikor a fiát és lányát nem hagyta ott épp a nagynénjüknél és nagybátyjuknál Cornwallban, folyamatosan mindenféle kétes lakások és robbanékony helyzetek között kellett manőverezniük Leda kénye-kedve szerint.

Strike felhajtotta a friss söre harmadát, csak azután tudott megint rendesen az előtte heverő dokumentumra figyelni.

Mazu Wace, J Papa felesége a Chapman Farmon nőtt fel. Ott volt már az Aylmertoni Közösség idejében is, olyan az egész, mintha az ő saját kis királysága lenne. Szerintem sosem járt a birminghami vagy glasgow-i központokban, és a londoni templomba is csak ritkán megy fel. Mazu Mama (ahogy a farm lakóinak hívniuk kell) engem mindig halálra rémített. Úgy néz ki, mint valami boszorkány, az arca nagyon fehér, a haja nagyon fekete, az orra hosszú, hegyes, és fura tekintete van. Mindig köpenyt viselt, nem olyan melegítőt, mint amilyet nekünk kellett. Kiskoromban rémálmaim is voltak Mazuról, amelyekben kulcslyukakon leselkedett utánam, vagy tetőablakokon át nézett le rám.

Mazu fixa ideája az irányítás volt. Ezt elég nehéz elmagyarázni olyanoknak, akik sosem találkoztak vele. Bármire rá tudta venni az embereket, akár arra is, hogy saját maguknak ártsanak, és sosem láttam olyat, hogy bárki dacolt volna vele. Egyik legkorábbi emlékem a Chapman Farmról egy Jordan nevű tizenéves fiú, ahogy egy bőrből készült ostorral üti a saját arcát. Azért emlékszem a nevére, mert Jonathan Wace mindig a ’Zúgj, Jordán’ című spirituálét énekelte, valahányszor meglátta. Jordan sokkal nagyobb darab volt Mazunál, mégis ott térdelt, az arcán vörös csíkok, és csak ütötte magát, amíg Mazu azt nem mondta, abbahagyhatja.

Hiába mondogatta nekem mindenki, milyen jó és szent ember Mazu, én mindig is azt gondoltam, hogy rettenetes. Ahogy most visszagondolok, a Mazu iránti gyűlöletem volt a gyökere annak, hogy elkezdtem megkérdőjelezni az egész egyház tanítását, bár akkor csak azt gondoltam, Mazu az utálatos, nem pedig, hogy az egész egyház romlott a velejéig.

Mazu sosem kedvelte Louise-t, és gondoskodott róla, hogy mindig a legrosszabb feladatokat kapja a farmon, a szabad ég alatt, bármilyen idő is volt. Ahogy idősebb lettem, rájöttem, hogy ez azért van, mert Jonathan és anyám lefekszenek egymással. Mazu sosem szerette azokat a nőket, akikkel Jonathan lefeküdt.

Nehéz dolog elmondani, hogyan ébredtem öntudatra.

Néhány évvel azután, hogy mi beálltunk az EHE-be, újabb család érkezett a Chapman Farmra: Dohertyék, anya, apa és három gyerek. Deirdre Doherty megint teherbe esett egyszer, amíg ott voltak a farmon, és szült egy negyedik gyereket, egy lányt, akit Mazu Linnek nevezett el. (Mazunak joga van elnevezni a Chapman Farmon született gyerekeket. Gyakran a Ji Csingből tudakolja meg, milyen nevet kéne adni egy babának. „Lin” az egyik hexagram neve abban.)

12 éves voltam, amikor az apa, Ralph, az éjszaka közepén megszökött, és magával vitte a három idősebb gyereket. Mindannyiunkat összehívtak a templomban másnap reggel, ahol Jonathan Wace bejelentette, hogy Ralph Doherty materialista és egomotivált, a felesége viszont, aki Linnel ott maradt, a tiszta szellem ragyogó példája. Emlékszem, ahogy mind megtapsoltuk őket.

Engem nagyon összezavart és megdöbbentett Ralph és a gyerekek távozása, mert azelőtt sosem láttam ilyet. Mindannyiunknak a fejébe verték, hogy az egyház elhagyása tönkreteszi az ember életét, hogy a materialista létezés a szó szoros értelmében megöl, ha már tiszta szellem vagy, hogy a végén megbolondulsz, és valószínűleg megölöd magad.

Aztán néhány hónappal azután, hogy Ralph elment, Deirdre-t kiutasították. Ez még Ralph távozásánál is jobban megdöbbentett. El sem tudtam képzelni, milyen bűnt követhetett el Deirdre, hogy az EHE-nek muszáj legyen kivetnie magából. Általában ha valaki valami rosszat tett, büntetést kapott. Ha valaki súlyosan megbetegedett, talán engedték, hogy távozzon, és orvosi segítséget kérjen, de az EHE általában nem engedett el senkit, hacsak annyira gyenge nem volt, hogy már dolgozni sem tudott.

Deirdre otthagyta Lint, amikor elment. Örülnöm kellett volna, mert így Lin legalább tiszta szellemként nőhet fel, és nem megy tönkre az élete a materialista világban. A legtöbben valóban így látták a dolgot, de én nem. Bár nem volt köztünk normális szülő-gyerek viszony Louise-zal, mégis tudtam, hogy ő az anyám, és ez jelentett valamit. Titkon azt gondoltam magamban, Deirdre-nek magával kellett volna vinnie Lint, és ez volt az első komoly rés a vallásos hitemen.

Teljesen véletlenül tudtam meg később, miért utasították ki Deirdre-t. Büntetésben voltam, mert megrúgtam egy másik gyereket, vagy ellöktem. A részletekre már nem emlékszem. Kikötöztek egy fához, és ott is hagytak egész éjszakára. Akkor két felnőtt jött arra. A Farmon tilos elektromos zseblámpát használni, azt tehát nem tudom, kik voltak, de arról sugdolóztak, miért utasították ki Deirdre-t. Az egyikük azt mondta épp a másiknak, hogy Deirdre azt írta a naplójába: Jonathan Wace megerőszakolta. (Minden kilenc évnél idősebb tagnak a vallásos tevékenység részeként kötelező naplót vezetni. A feljebbvalók hetente egyszer elolvassák ezeket.)

Azt tudtam, mit jelent a nemi erőszak, mert megtanították, hogy ez olyan rettenetes dolog, ami a materialista világban szokott történni. Az egyházban az emberek szexelnek bárkivel, aki szeretné, ez is a szellemi kapcsolatok megerősítésének egy módja. Azt tanították nekünk, a nemi erőszak más, a materialista birtoklás erőszakos formája.

El sem tudom mondani, hogy éreztem magam annak hallatán, hogy Deirdre nemi erőszakkal vádolta J Papát. Ennyire agymosott voltam: emlékszem, arra gondoltam, hogy inkább egy egész hétig itt állnék a fához kötözve, de bár ne hallottam volna, amit hallottam! Úgy nőttem fel, hogy Jonathan Wace a szememben gyakorlatilag a földre szállt Isten volt. Az egyház azt tanítja, hogy ha az ember hagyja, hogy rossz gondolatai támadjanak a vezetőnkről, vagy magáról az egyházról, az azt jelenti, az Ellenség a hamis én feltámasztásán munkálkodik benne, úgyhogy próbálkoztam kántálni kicsit, ott a sötétben (ez az egyik technika, amit tanítanak a rossz gondolatok elkerülésére), de képtelen voltam elfelejteni, amit J Papáról hallottam.

Attól kezdve egyre jobban becsavarodtam. Nem mondhattam el senkinek, mit hallottam: először is, ha Mazu meghallja, hogy ilyesmit beszélek, a jó ég tudja, mit parancsolt volna meg, hogy büntessem meg magamat. Próbáltam elfojtani minden rossz gondolatomat és kétségemet, de a hitemen a repedések egyre nagyobbak és nagyobbak lettek. Kezdett feltűnni a képmutatás, az irányítás, a tanítás következetlenségei. Szeretetet és kedvességet prédikáltak, de kegyetlenül bántak másokkal olyasmikért is, amiről azok nem is tehettek. Például Lin, Deirdre lánya, nagyon kicsi korában dadogott. Mazu folyamatosan gúnyolta ezért. Kijelentette, hogy Lin abba tudná hagyni, ha akarná, úgyhogy jobban kell imádkoznia.

A nagyobbik nővérem ekkorra már teljesen más úton haladt, mint mi, utazgatott az országban Wace-szel, segített a szemináriumok és önmegvalósítási kurzusok lebonyolításában. A másik nővérem, Emily, nagyon irigyelte is Beccát. Időnként ő is csatlakozhatott missziós utakhoz, de nem olyan gyakran, mint Becca.

Mindketten lenéztek engem és Louise-t, mert mi reménytelenek voltunk, csak arra jók, hogy a farmon dolgozzunk.

Tizenéves koromban borzasztóan pattanásos voltam. Amikor az EHE tagjai a nyilvánosság előtt megjelennek, mindig ápoltnak és vonzónak kell kinézniük, de Lint, Louise-t és engem sosem engedtek még az utcán adományokat gyűjteni sem, mert nem illettünk az egyház által kommunikált képbe: én a pattanásaimmal, Lin a dadogásával. Louise korán megőszült, és sokkal öregebbnek néz ki, mint amennyi idős, minden bizonnyal attól, hogy állandóan a szabad ég alatt kell dolgoznia.

Ami most következik, arról nagyon nehéz írnom. Most már tudom, akkor kezdtem tervezgetni, hogy elhagyom az egyházat, amikor már majdnem 23 éves voltam, de mivel ott bent sosem ünnepeltünk születésnapokat, csak akkor tudtam meg pontosan, mikor is születtem, amikor kijöttem, és kikértem a születési anyakönyvi kivonatomat.

Több mint egy évig tartott, mire tényleg rászántam magam a távozásra, részben azért, mert össze kellett szednem a bátorságomat. Lehetetlen elégszer elmondani, milyen tökéletesen beleveri az egyház az emberbe, hogy nem tudna életben maradni kint, hogy biztosan megbolondulna, és megölné magát, merthogy a materialista világ annyira romlott és kegyetlen. De leginkább az tartott vissza, hogy azt akartam, jöjjön ki velem Louise is. Valami baj van az ízületeivel. Mielőtt kijöttem, sosem hallottam olyanról, hogy ízületi gyulladás vagy köszvény, de azt hiszem, az lehet. Be voltak dagadva, és tudom, hogy ez sokszor nagy fájdalmakkal járt. Persze, azt mondták neki, hogy ez is a szellemi tisztátalanság jele.

Egy nap, amikor a jószágokhoz voltunk beosztva mindketten, beszéltem neki a kétségeimről. A szó szoros értelmében remegni kezdett, aztán azt mondta, menjek a templomba, és imádkozzak bűnbocsánatért. Majd kántálni kezdett, hogy ne hallja, mit mondok. Akármit mondtam, nem jutott el hozzá. Végül egyszerűen elszaladt előlem.

Halálra voltam rémülve, hogy elmondja az Elöljáróknak, hogy kétségeim támadtak; tudtam, hogy azon nyomban el kell mennem, így hát másnap kora hajnalban kibújtam a kerítés alatt, de előbb elhoztam némi pénzt az egyik adománygyűjtő perselyből. Komolyan attól féltem, holtan esem össze, amint kint vagyok ott a sötét úton, egyedül, hogy eljön értem a Vízbefúlt Próféta a fák közül.

Régebben reméltem, Louise utánam jön majd, hogy valahogy felébreszti, hogy én kijöttem, de hát már majdnem négy év telt el, és még mindig bent van.

Bocsánat, hogy ilyen hosszú lett, de ez történt.

Kevin

Itt végződött az első e-mail. Strike fogta a másodikat, egy kis sör segítségével megacélozta magát, és nekilátott olvasni.

Kedves Colin!

Nagyon köszönöm az e-mailjét. Nem érzem bátornak magam, de nagyon hálás vagyok, hogy ezt mondja. De ha ezt a most következőt elolvassa, talán már ön sem fogja így gondolni.

A prófétákról és a Manifesztációkról kérdezett. Nagyon nehéz erről írnom, de elmondom, amit csak tudok.

Csak 6 éves voltam, amikor Daiyu Wace a tengerbe fulladt, úgyhogy nem nagyon vannak róla tiszta emlékeim. Arra emlékszem, hogy nem kedveltem. Ő volt Mazu kis királylánya, mindig kivételeztek vele, és sokkal többet megengedtek neki, mint a többi kisgyereknek.

Az egyik tizenéves lány a farmról magával vitte Daiyut zöldségeket kiszállítani kora reggel (az egyház helyi kereskedőknek adja el a farm terményeit), és visszafelé megálltak Cromerben, a tengerparton. Mindketten bementek úszni a tengerbe, de Daiyunak nehézségei támadtak, és megfulladt.

Ez nyilvánvalóan rémes tragédia, és nem is meglepő, hogy Mazut nagyon felkavarta, de ezután tényleg elég fura és sötét figura lett, és visszagondolva azt hiszem, innen származhatott a kegyetlenkedése anyámmal és általában a gyerekekkel szemben. Különösen a lányokat nem szerette. Jonathannak volt egy lánya az előző házasságából, Abigail. Mazu elintézte, hogy áthelyezzék a Chapman Farmról valamelyik másik EHE-központba Daiyu halála után.

Biztosra nem tudom megmondani, mikor merült fel először a gondolat, hogy Daiyu valamiféle istenség, de Jonathan és Mazu idővel azt csináltak belőle. Prófétának nevezték, és azt állították, hogy mindenféle spirituálisan mély dolgot mondott, amelyek utána az egyház tanításának részeivé váltak. Daiyunak még a halála is szent volt valahogy, mármint hogy annyira tiszta szellem volt, hogy egyszerűen felszívódott a materiális világból. Becca, a nővérem állította régebben, hogy Daiyu képes volt láthatatlanná válni. Azt nem tudom, Becca tényleg elhitte-e ezt, vagy csak hízelegni akart Jonathannak és Mazunak, de aztán az is a mítosz részévé vált, hogy Daiyu már azelőtt is képes volt anyagtalanná válni, hogy megfulladt volna.

Amikor Daiyu meghalt, már ketten is voltak, akiket a Chapman Farmon temettek el. Az első pasast nem ismertem. Egy Rusty Andersen nevű amerikai volt, aki az Aylmertoni Közösség birtokának a szélén lakott. Veterán katona volt, olyasminek tűnik, mint akik manapság valami nagy kataklizma túlélésére készülődnek állandóan. Mazu és Jonathan azt állították, Rusty belépett az egyházba halála előtt, de nem tudom, ez valóban így volt-e. Egy részeg autós elütötte az úton, a farm mellett egy este, úgy halt meg, és ott temették el a farmon.

A másik, akit ott temettek el, egy Alexander Graves nevű ember volt, a húszas éveiben járt, amikor meghalt. Ő határozottan tagja volt az egyháznak. Homályosan emlékszem is, fura volt, és állandóan kántált. Gravest elrabolta a családja, miközben adományokat gyűjtött az egyháznak az utcán, de nem sokkal azután, hogy hazavitték, a család házában öngyilkos lett. Hátrahagyott végrendelete szerint azt akarta, hogy a farmon temessék el, és így is lett.

Andersen és Graves történetét mindannyian ismertük, mert Jonathan és Mazu példázatokként használták őket: azt mutatják, milyen veszélyes elhagyni a farmot vagy az egyházat.

Idővel Andersenből és Gravesből is próféta lett – mintha kellett volna a társaság Daiyunak. Andersen lett a Sebzett Próféta, Graves pedig az Elrabolt Próféta, és állítólagos szent mondásaikat szintén beépítették az egyház tanításai közé.

A negyedik prófétát Harold Coatesnak hívták. Orvos volt, akit kizártak a kamarából, és ő is már az Aylmertoni Közösség ideje óta ott élt a birtokon. Igaz, az egyház minden gyógyszert tilt (akárcsak a koffeint, a cukrot és az alkoholt), Coatesnak hagyták, hogy gyógyfüveket termesszen, és kisebb sérüléseket ellásson, mert hát mégiscsak közülünk való. Szinte azon nyomban kikiáltották a Gyógyító Prófétának, miután eltemették.

Az utolsó próféta Margaret Cathcart-Bryce volt, valami üzletember gusztustalanul gazdag özvegye. Már elmúlt 70 éves, amikor először jött a Farmra, és teljesen lenyűgözte Jonathan Wace. Az arcán annyi plasztikai műtétet végeztek, hogy feszes és csillogó volt, és egy hatalmas, ezüstszőke parókát viselt. Margaret elég pénzt adott Wace-nek, hogy belekezdhessen egy alapos felújításba a Chapman Farmon, amely addigra eléggé lepusztult már. Margaret ott élt a farmon legalább 7 vagy 8 évig, mielőtt meghalt, és minden vagyonát az Elöljárók Tanácsára hagyta. Ezután lett belőle az Arany Próféta.

Amint rátették a kezüket Margaret összes pénzére, építettek egy szökőkutat az új belső udvaron, a közepén Daiyu szobrával. Aztán kiásták a négy holttestet, amelyeket már eltemettek a farmon, és a medence körül épített síremlékekbe újratemették őket. Az új sírokon nem is szerepelt a valódi nevük, csak a prófétanevük. Daiyunak nem volt síremléke, mert a holtteste sosem került elő. A vizsgálat azt állapította meg, hogy erős kifelé húzó áramlatba keveredett a parttól nem messze, ami kivitte a nyílt tengerre. Így az ő síremléke a szobor a medencében.

Mind az öt prófétát beépítették a vallásba, de mindig is Daiyu/a Vízbefúlt Próféta volt közülük a legfontosabb. Ő az, aki meg tudja áldani az embert, de ha rossz útra téved, meg is átkozhatja.

Ezt a következő részletet nehéz megérteni olyanoknak, akik nem látták a bizonyítékokat.

A szellemek valódiak. Létezik túlvilág. Ezt teljes bizonyossággal tudom. Az EHE gonosz és velejéig romlott, de ez nem jelenti, hogy nem lehet igazság abban, amit hisznek. A saját szememmel láttam olyan természetfeletti dolgokat, amelyekre nincsen „racionális” magyarázat. Jonathan és Mazu rossz emberek, és még most sem tudom, hogy szellemeket vagy démonokat idéznek-e meg, de a saját szememmel láttam őket. Poharakat, amelyek összetörnek, bár senki nem ért hozzájuk. Levegőbe emelkedő tárgyakat. Láttam Jonathant kántálni kicsit, aztán minden segítség nélkül felemelni a földről egy teherautót. Figyelmeztettek minket, hogy ha vétkezünk, akkor az Ellenség démonokat küld a farmra, és azt hiszem, egyszer ezeket is láttam: emberi alakokat, de disznófejjel.

Az egyes próféták halálának napját a Manifesztációjukkal ünneplik. Az ember nem vehet részt Manifesztáción, csak 13 éves kora után, és a legteljesebb mértékben tiltott kívülállóknak beszélni róla. Nem is tudom nyugodt szívvel papírra vetni a Manifesztáció részleteit. Csak annyit mondhatok, hogy a saját szememmel láttam a bizonyítékát, hogy a holtak vissza tudnak térni. Ez nem jelenti, hogy azt hinném, maguk a próféták valóban szent emberek voltak. Csak azt tudom, hogy a haláluk évfordulóin visszajönnek. Az Elrabolt Próféta Manifesztációja mindig elég rémisztő, de igazából magasan a Vízbefúlt Próféta Manifesztációja a legrettenetesebb. Ha csak tudjuk, hogy közeledik, megváltozik tőle az egész hangulat a Chapman Farmon.

Azt nem tudom, hogy a Vízbefúlt Próféta máshol is meg tud-e jelenni, vagy csak a farmon, de azt tudom, hogy ő és a többiek ott vannak a másvilágon, és félek kihívni őt magam ellen azzal, hogy megtöröm a Manifesztációk körüli titkot.

Talán most azt hiszi, bolond vagyok, pedig igazat beszélek. Az EHE gonosz és veszélyes, de másvilág létezik, és ők megtalálták oda az utat.

Kevin

8

Kilences az ötödik helyen:

… Előmozdító áldozatot hozni és felajánlásokat tenni.

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

Két nappal azután, hogy elvállalták az Edensor-ügyet, és miután alaposan meggondolta, mi lenne a legjobb módszer, Strike felhívta Robint az irodából. Robin szabadnapos volt, és épp megérkezett a fodrászhoz. Elnézést kért tőle (a nő le is tette az ollót), és felvette a telefont.

– Hahó, mi újság?

– Elolvastad az összes Edensor-dokumentumot, amiket átküldtem?

– Igen – felelte Robin.

– Hát, gondolkodtam rajta, és első lépésként jó lenne a népszámlálási adatokat megszerezni, hogy kiderüljön, pontosan ki élt a Chapman Farmon az elmúlt húsz évben. Ha sikerülne találnunk kiugrott EHE-tagokat, talán megerősíthetnének egyet s mást abból, amit Pirbright írt a farmon folyó dolgokról.

– A népszámlálási adatok csak 1921-ig hozzáférhetők – jegyezte meg Robin.

– Tudom – felelte Strike, aki az interneten már ránézett a Nemzeti Levéltár oldalára. – És pont ezért hívtam el vacsorázni Wardle-t ma este. Akarsz jönni? Adtam neki egy tippet arról a szerencsétlenről, aki hamis tízesekkel fizet mindenért, és cserébe belement, hogy megpróbálja megszerezni az egész rendőrségi jelentést Pirbright meggyilkolásáról. Szóval valami jó currys helyre viszem, hogy megpuhítsam, mert szeretném rávenni, hogy a népszámlálási adatokat is szerezze meg nekünk.

– Sajnálom, nem tudok menni – válaszolt Robin. – Ryan színházjegyet vett mára.

– Á – nyúlt az elektromos cigarettájáért Strike. – Oké, csak gondoltam, megkérdezem.

– Bocs – mondta Robin.

– Semmi baj, hát szabadnapos vagy!

– Igazából épp eljöttem hajat vágatni – felelte Robin, mert mutatni akarta, hogy most is az ügyön dolgozik, csak Strike rendőr ismerősével nem tud elmenni találkozni este.

– Igen? Na és milyen színt választottál?

– Még nem tudom – mondta Robin. – Csak most ültem be a székbe.

– Jól van, hát, azt is meg akartam kérdezni, hogy holnap este el tudsz-e jönni Prudence-hez. Örömmel ad neked kölcsön ruhákat.

Kivéve persze, ha Murphy holnapra a kibaszott operába vett jegyet.

– Az remek lenne! – örvendezett Robin. – Hol lakik?

– Strawberry Hillben. Átküldöm a címet. Ott kéne találkoznunk, én ötig a Jetit követem.

Miután ebben megegyeztek, Strike letette, és csak ült ott fintorogva, nagyokat szívva az elektromos cigarettájából. Aggasztotta a gondolat, hogy Murphy színházjegyet vett, ez veszélyesen nagy erőfeszítésre utalt. Nyolc hónapnyi kapcsolat után a rendőrnyomozónak már nyilván nem kellene feltétlenül úgy tennie, mintha szívesebben nézne meg egy darabot, mint hogy rendesen megvacsorázzon, aztán szexeljenek egyet. Strike feltápászkodott a közös íróasztal mellől, és kiment a külső irodába, ahol az irodavezetőjük, Pat szokás szerint gépelt valamit. A nyitott ajtón át nyilván hallott valamennyit a Robinnal folytatott telefonbeszélgetéséből, mert a foga közé szorított elektromos cigaretta mellett rögtön odavetette Strike-nak:

– Miért hívta Jetinek?

– Mert úgy néz ki, mint a jeti – felelte Strike, és vizet töltött a vízforralóba.

Az emlegetett férfi egy szoftvercég vagyonos vezetője volt, akinek a felesége azt gyanította, szexmunkásokhoz jár. Miután Strike a legutóbbi megfigyelőműszakján kénytelen volt ugyanabban a zsúfolt liftben utazni vele, készséggel tanúsíthatta, hogy a célszemély nemcsak elképesztően magas, szőrös és torzonborz, hanem a szaga is olyan, mintha csak távoli emlék lenne számára a legutóbbi zuhanyzás.

– Vicces, ahogy jönnek-mennek a szakállak – jegyezte meg Pat, továbbra sem hagyva abba a gépelést.

– Ezt borotválkozásnak hívják – vágta rá Strike, és már nyúlt a teáscsészékért.

– Ha-ha! – nézett fel Pat. – Úgy értem, a divatok. Barkók meg ilyesmi.

Strike szeme előtt hirtelen egyáltalán nem szívesen látott emlékkép jelent meg: Malcolm Crowther, ahogy ott ül a tábortűz mellett a Forgeman Farmon, ölében egy kislány, akit épp bátorított, hogy nyugodtan simogassa csak meg a nagy bajuszát.

– Kér egy csésze teát? – kérdezte Pattől, elhessegetve a képet.

– Igen, köszönöm – felelte Pat azon a mély, reszelős hangján. A telefonálók gyakran azt hitték, Strike-kal beszélnek, ha ő vette fel. – Az a Hargreaves nevű nő egyébként még mindig nem fizette ki a számlát.

– Hívja fel! – utasította Strike. – És mondja meg, hogy a hónap végéig szíveskedjen.

– Az hétfőn van.

– Az a nő meg milliomos.

– Minél gazdagabbak, annál később fizetnek.

– Hát ebben van igazság – bólintott Strike, és letette Pat teáját az asztalára, majd visszament a belső irodába, és becsukta az ajtót.

A következő három órát azzal töltötte, hogy próbálta megtalálni Shanker nevelt lányának kámforrá vált apját. A pasasnak több bejelentett lakcíme is volt az utóbbi öt évben, de a keresgélés végén Strike arra a következtetésre jutott, hogy most a második keresztnevét használja, minden bizonnyal azért, hogy a gyerektartás ügyében ne találhassák meg, és hogy Hackney-ben lakik. Ha valóban ő volt, akit keres, akkor kamionsofőrként dolgozik, ez pedig feltehetően igen jól megfelel egy olyan embernek, aki szeretne kibújni a szülői felelősség alól.

Strike írt egy e-mailt az egyik külsősének, Dev Shah-nak, hogy figyelje egy kicsit a hackney-i címet, és fényképezze le, aki bemegy vagy kijön, majd elindult vacsorázni Eric Wardle-lel.

Már korábban eldöntötte, hogy egy rendes, olcsó currys nem lenne elég a rendőr barátja megpuhítására, ha már a népszámlálási adatokkal kapcsolatban is szívességet akar tőle kérni. Így aztán a Fahéj Klubban foglalt asztalt, ami csak rövid taxizásra volt az irodától.

A vendéglő épületében korábban a Westminsteri Könyvtár foglalt helyet, így aztán a sok fehér abrosszal borított asztal nagy, szellős helyiségben állt, a falak mentén pedig könyvespolcok sorakoztak. Strike érkezett előbb, levette a zakóját, meglazította a nyakkendőjét, rendelt egy sört, és leült elolvasni a napi híreket a telefonján. Csak akkor látta, hogy megjött Wardle is, amikor a barátja árnyéka feltűnt az asztalán.

– Tényleg jobb kicsit, mint a Bombay Balti – nézett körül a rendőrnyomozó, és leült Strike-kal szemben.

– Ja, hát, újabban jól megy az üzlet – felelte Strike, és zsebre vágta a telefont. – Hogy van?

– Nem panaszkodom – válaszolta Wardle.

Amikor először találkoztak, Strike barátja, Eric Wardle egészen kisfiúsan jóképű volt. Bár még most is jól nézett ki, valaha sűrű haja már kezdett felfelé húzódni a homlokán, és úgy tűnt, mintha többet öregedett volna a valójában eltelt hat évnél. De Strike tudta, hogy nem csak az idő rótta a szája és a szeme köré a barázdákat: elvesztette a testvérét, a felesége, April pedig fél évvel ezelőtt elhagyta, és magával vitte a három hónapos babájukat is.

Cseverésztek, amíg az étlapot tanulmányozták, és a rendőr csak akkor nyújtott át Strike-nak egy dossziét, amikor a pincér kihozta az ő sörét is, és felvette a rendelésüket.

– Ez minden, amit össze tudtam szedni a Kevin Pirbright-gyilkosságról.

– Kösz! – vette át Strike. – A pénzhamisító barátunk hogy van?

– Letartóztatásban – emelte poharát erre Wardle. – És szerintem meg lehet majd győzni, hogy meséljen kicsit a fentebbiekről is. Könnyen lehet, hogy maga most egy rég aktuális előléptetést intézett nekem, szóval én fizetem a vacsorát.

– Én jobban szeretném, ha valami hasonlóval fizetne – felelte Strike.

– Tudtam én, hogy nem csak úgy foglalt pont ide asztalt! – sóhajtott Wardle.

Amint kihozták az előételeket, Strike be is dobta a szívességet, amely miatt jött: hogy Wardle segítsen neki hozzáférni nem nyilvános népszámlálási adatokhoz.

– Miért érdekli ez a Chapman Farm?

– Ott van az Egyetemes Humanitárius Egyház központja.

– Á – bólintott Wardle. – Hogy az! April, elment egy előadásukra néhány éve. A jógáról egy barátnőjét érdekelni kezdte a dolog, és elvitte magával. A barátnője végül be is lépett. April, mondjuk, csak egyszer ment oda. – Wardle megrágta és lenyelte a falatot, aztán hozzátette: – Mondjuk, utána kicsit furán viselkedett. Poénkodtam kicsit, neki nem tetszett, de csak azért mondtam, mert sosem bírtam azt a nőt, aki odavitte. Az ilyen kristályokkal foglalkozott meg meditációval, ilyen hülyeségekkel. Ismeri ezt a típust, nem?

Strike jól emlékezett, hogy jó nagy szünetekkel ugyan, de Ledának is voltak korszakai, amikor keresztbe tett lábbal ült kántálva egy jáde Buddha-szobor előtt. Bólintott, hogy ismeri.

– Akkor April úgy gondolta, hogy van ebben valami? – kérdezte.

– Szerintem csak azért orrolt meg így, mert tudta, mennyire idegesít a jógás barátnője… de valószínű, hogy nem kellett volna ilyen seggfej módjára viselkednem – rágott tovább komoran Wardle. – És akkor melyik népszámlálás adatai kellenek?

– Az összes, ’91 után.

– A francba már, Strike!

– Kiugrott tagokat próbálok találni.

Wardle felhúzott szemöldökkel nézett rá.

– Azért csak vigyázzon!

– Ezt hogy érti?

– Az a hír járja róluk, hogy keményen rászállnak az olyanokra, akik megpróbálják rossz színben feltüntetni őket.

– Én is úgy hallottam.

– És milyen kitalált indokot mondjak a népszámlálási osztálynak? Azok nem adják könnyen az információt!

– Eddig olyan vádak vannak, mint kényszerítés, fizikai bántalmazás, egy rendbeli nemi erőszak, és még némi gyerekbántalmazás.

– Jézus isten! Nem dobjuk még be a gyilkosságot is, legyen teljes a sorozat?

– Adjon egy kis időt, még csak két napja foglalkozom ezzel az üggyel! És ha már itt tartunk, ez a Pirbright-gyilkosság…

– Ugyanezt a fegyvert már két korábbi kábszeres lövöldözésben is használták. Nem az én ügyem volt, nem is hallottam a pasasról, amíg maga fel nem hívott, de átfutottam az anyagot – bólintott a dosszié felé Wardle. – Elég egyértelműnek tűnik. Teljesen kész lehetett, már a szoba állapotából ítélve. Nézze meg azt a képet legfelül!

Strike félretolta az üres tányérját, felütötte a dossziét, és megnézte.

– Azt a kurva!

– Ja, valószínűleg van még kép ott benne, a sok hülyeség alatt.

A képeken egy apró, koszos szoba látszott, mindenütt ruhák és szemét hevert. Pirbright holtteste műanyag fóliával leborítva a padló közepén feküdt. Valaki (Strike úgy vette, Pirbright) mindenfélével teleírta a falakat.

– Szép példája a drogos dekornak – jegyezte meg Wardle, pont, mikor a pincér visszajött elvinni a tányérokat.

– Elvittek valamit? Elvileg egy könyvet írt épp az EHE-ről.

– Úgy nézem, a falon írta – felelte Wardle. – A szobát pont ilyen állapotban találta a főbérlő. A gardrób aljában volt egy zacskó hasis meg egy guriga húszas is.

– Azt gondolják, egy zacskó hasis miatt ölték meg?

– Lehet, hogy az csak az, amit ott hagytak. Valószínűleg lenyúlt valami anyagot olyantól, akitől nem lett volna szabad, vagy rossz vásárlót haragított magára.

– Hol ez a lakás?

– Canning Townban.

– Ujjlenyomatok?

– Csak Pirbrightéi.

– Hogy ment be és jött ki a gyilkos, van valami ötletük?

– Az az elmélet, hogy egy tolvajkulccsal ment be a főbejáraton.

– Milyen felkészült – bólintott Strike. Elővette a jegyzetfüzetét, és írni kezdett.

– Aha, elég ravasz. Egy pasas, aki ugyanazon az emeleten lakik, azt mondja, hallotta, hogy Pirbright beszél valakivel, mielőtt beengedte volna. Aztán egy tompa puffanást hallott, és elhallgatott a zene. A gyilkos nyilván hangtompítót használt, mert különben a fél utca hallotta volna a lövést, de az hihető, hogy a szomszéd hallotta így is, mert ebben a házban a válaszfalak csak kicsit vastagabbak egy furnérlemeznél. Az is stimmel, hogy elhallgatott a zene, mert a golyó szépen átment Pirbrighton, és eltalálta azt a régi rádiót, ami látszik is a képeken.

Strike megint megnézte a képet Pirbright szobájáról. A rádió darabjai ott hevertek egy nagyon kicsi íróasztalon a sarokban. Mellette egy elosztóba két tápkábel volt bedugva.

– Itt volt még valami.

– Ja, úgy néz ki, egy laptop betápja. Minden bizonnyal nem volt semmi más, amit érdemes lett volna megfújni, csak a laptop. Nem is tudom, minek kellett neki a rádió, ha ott volt neki a laptop.

– Le volt égve, és lehet, hogy nem is tudta, mit jelent „letölteni” zenét – felelte Strike. – Abból kiindulva, amit eddig megtudtam a Chapman Farmról, kábé annyi tapasztalatot szerzett ott a modern technikáról, hogy azzal az erővel a 19. század végén is felnőhetett volna.

Meghozták a curryt. Strike félretolta a rendőrségi dossziét, de a jegyzetfüzetet nyitva hagyta a keze ügyében.

– Szóval a szomszéd hallja a lövést, a zene elhallgat. Aztán mi történt?

– A szomszéd kiment és bekopogott – válaszolt Wardle fűszeres báránnyal teli szájjal. – De semmi válasz. Azt gondoljuk, a kopogás ijesztette meg a gyilkost, azért távozott az ablakon át, amit nyitva találtunk, a párkány külsején olyan nyomokkal, amelyeket akár kesztyűs kezek is hagyhattak.

– Milyen magasan van az ablak?

– Első emeleti, de rögtön alatta egy nagy közös szemeteskonténer van, abban könnyű landolni.

– Senki sem látta, ahogy kiugrik az ablakon? – kérdezte tovább jegyzetelve Strike.

– Azok a lakók, akiknek hátrafelé néz az ablaka, vagy nem voltak otthon, vagy nem néztek ki épp.

– Kamerák vannak a környéken?

– Van egy rövid felvétel egy feketébe öltözött, mokány pasasról, aki erről sétál el éppen, talán egy laptop van nála valami bolti nejlonzacskóban, de az arca sosem látszik rendesen. És ennél többet tényleg nem tudok – fejezte be Wardle.

Strike visszatette a fényképet a dossziéba.

– Robin még mindig találkozgat Ryan Murphyvel? – kérdezte Wardle.

– Aha – bólintott Strike.

– Ugye tudja, hogy alkoholista?

– Tényleg? – fedezte az arckifejezését Strike azzal, hogy belekortyolt a sörébe. Robin annyira keveset mesélt a kapcsolatáról, hogy ezt ő nem is tudta. Talán, jutott eszébe (és valami reményre nagyon emlékeztető érzés követte a gondolatot), Robin sem tudja.

– Aha. Most már józan, de szörnyű egy részeg volt régen. Igazi seggfej.

– Mármint hogy?

– Agresszív volt. Ráment bárkire, akin szoknyát látott. Egyszer Aprilnél is bepróbálkozott. Majdnem kurvára pofán is vertem.

– Komolyan?

– Bizony – bólogatott Wardle. – Nem lep meg, hogy lelépett a neje.

De elkomorult az arca, ahogy ezt kimondta: talán eszébe jutott, hogy nem Murphy az egyetlen, akit elhagyott a felesége.

– De akkor most már lejött az ivásról, nem? – érdeklődött Strike.

– Ja – felelte Wardle. – Hol a klotyó ezen a helyen?

Felállt, és elindult megkeresni, Strike pedig letette a kését, és megint kinyitotta a rendőrségi dossziét, miközben a másik kezével a madrasi marhát lapátolta a szájába. Kikereste Kevin Pirbright boncolási jegyzőkönyvét, a halálos fejsérülést átugrotta, és inkább a toxikológiai jelentést nézte meg alaposabban. A patológus talált a vérében egy kevés alkoholt, de illegális kábítószereknek semmi nyomát sem.

9

Nem szabad azonban a visszaélések túlságosan sietős felszámolását szorgalmaznia. Ez nem vezetne jóra, hiszen e visszaélések már hosszú ideje megszokottá váltak.

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

Robin nyaka csupasznak érződött és fázott is, amikor másnap este vonattal kiment Prudence-hez, a Strawberry Hillre. Őszintén remélte, hogy a könyvelőjük belemegy majd, hogy a hajvágás árának legalább felét üzleti kiadásként elszámolja, mert ennyit még sosem fizetett a fodrásznak. Új frizurája az álláig ért, hosszú, tépett frufruval, amelynek a végét kiszőkítették, aztán halványkékre festették. Murphy egy pillanatig csak nézte döbbenten, amikor előző este találkoztak, aztán ragyogó arccal közölte, hogy tetszik, és akár igaz volt ez, akár nem, Robin kicsit kevésbé érezte magát feszélyezve miatta, ahogy bementek a Yorki Herceg Színházba megtekinteni Az apa című darabot.

– Szóval kék lett? – kérdezte rögtön Strike, amikor Robin beült mellé a BMW-be a Strawberry Hill-i vasútállomás előtt. – Jól néz ki.

– Kösz. Remélem, az is sugárzik belőle, hogy „heló, több a pénzem, mint az eszem!”

– Talán, majd ha felöltözöl a drága ruhákba – felelte Strike, és kifordult a parkolóból.

– Milyen volt a Jeti? – érdeklődött Robin, miközben egy szorosan egymás mellett álló Edward korabeli villákkal szegélyezett utcán hajtottak.

– Kiábrándítóan önmegtartóztató – válaszolt Strike. – De ha már ennyi milliós vagyona van, azt gondolná az ember, megengedhet magának egy fésűt.

– Te tényleg nem bírod az ápolatlanságot, ugye? – nézett rá vidáman Robin.

– Az olyanokban nem, akiknek van választása. Mégis mi olyan rohadt nehéz a mosakodásban?

Strike most befordult jobbra, aztán megint megszólalt:

– Egyébként Dev megtalálta a pasast, akit Shanker keresett.

– Ó, de jó! – Robinnak nem voltak illúziói Shanker komoly bűnöző hajlamaival kapcsolatban, de a férfi egyszer azért mégiscsak segített neki megmenekülni egy nagydarab gyilkossági gyanúsítottól, és ezért máig hálás volt neki. – Hogy van a kislány?

– Azt nem mondta, de remélhetőleg felvidítja kicsit, hogy láthatja az igazi apját… itt is vagyunk…

Robin nem is számított rá, hogy ilyen hamar odaérnek: Strike befordult egy különösen nagy Edward korabeli ház felhajtójára. Robin meg is ijedt kicsit, mekkora, de a látványtól kissé el is szomorodott, mert a saját, egyszerű kis lakása jutott eszébe, ahol a felső szomszéd szinte folyamatos zenehallgatásának zaját is el kellett viselnie.

A bejárati ajtó már azelőtt kinyílt, hogy odaértek volna, és ott várta őket Strike féltestvére. Az anyja egy ismert színésznő volt, az apja pedig a Strike-kal közös rocksztár. Prudence egyszerű, fekete ruhát viselt, Strike nem is találta különösen figyelemreméltónak; Robin viszont arra tippelt, legalább annyiba kerülhetett, mint az ő havi lakáshitel-törlesztője.

Akárcsak Sir Colin Edensornak, Prudence-nek is olyan arca volt, amelyet nehéz volt nem szimpatikusnak találni, Robinnak legalábbis úgy tűnt. Bár annyira nem volt csoda szép, mint a színésznő anyja, azért nagyon vonzó volt, szeplős, a haja hosszú, hullámos, fekete. A szeme sarka felfelé ívelt, és a kicsi, mosolygós szájával ez valami halványan huncut hatást keltett. Túlsúlyosnak semmiképp nem mondta volna, de telt volt, és ezt Robin nagy megkönnyebbüléssel látta: attól félt, piszkafavékony lesz és lapos mellű.

– Gyertek, gyertek! Annyira jó, hogy megismerhetlek! – rázott kezet Robinnal Prudence, és szélesen mosolygott hozzá.

– Én is örülök. A hajam egyébként általában nem ilyen! – nyögte ki Robin, de máris azt kívánta, bár ne mondta volna. Csak épp meglátta magát az előszobai tükörben. – Ez is az álcázás része.

– Hát, remekül néz ki! – felelte Prudence, aztán Strike-hoz fordult, és megölelte.

– Azta, bátyó, ügyes vagy! Valahányszor találkozunk, kevesebb van belőled!

– Ha tudtam volna, hogy mindenki így örül majd, levágattam volna a másik lábamat is.

– Nagyon vicces. Gyertek be a nappaliba. Épp most bontottam ki egy üveg bort!

Kiváló ízléssel berendezett, tágas szobába vezette be a két nyomozót. Az arányai is gyönyörűek voltak, a falakat jókora fekete-fehér fényképek díszítették, jól megrakott könyvespolcok és egy alacsony, fémvázas barna bőrkanapé tették egyszerre stílusossá és hívogatóvá a helyiséget.

– Szóval – kezdte Prudence, és intett, hogy üljenek csak le a kanapéra, míg ő maga egy nagy, krémszínű fotelben foglalt helyet, és kitöltött még két pohár bort. – Ruhák. Megkérdezhetem, mire kellenek?

– Robinnak úgy kell kinéznie, mint valami gazdag lány, akinek nincs jobb dolga, mint beállni egy szektába.

– Egy szektába?

– Hát, egyesek annak neveznék, igen – improvizált Robin. – Van egy központszerű komplexumuk vidéken, és remélem, megpróbálnak beszervezni, hogy oda bejuthassak.

Mindketten nagyon meglepődtek, mert Prudence-nek erre lefagyott a mosoly az arcáról, és valami aggódó kifejezés váltotta fel:

– De ez ugye nem az EHE?

Robin riadtan pillantott Strike-ra.

– Ez nagyon gyors következtetés volt – mondta Strike. – Miből gondolod, hogy róluk lehet szó?

– Mert azt Norfolkban alapították.

– Van egy beteged, aki onnan szabadult ki! – vágta rá Strike egy hirtelen megérzésre hallgatva.

– Nem szoktam kikotyogni a betegeim személyes dolgait, Cormoran – felelte Prudence tettetetten szigorú hangon, miközben odatolta Strike elé a poharát a dohányzóasztalon.

– Kár – válaszolta könnyedén Strike. – Kéne volt tagokat találnunk.

Prudence néhány pillanatig csak nézett rá, aztán azt mondta:

– Nos, mivel köt a titoktartás, nem…

– Jaj, csak vicceltem! – nyugtatta meg Strike. – Nem akarok nevet-címet kihúzni belőled.

Prudence komor arccal kortyolt egyet a borából.

– Szerintem nem lesz könnyű dolgotok, ha volt tagokat akartok rábírni, hogy beszéljenek – mondta aztán. – Rengeteg szégyen kapcsolódik ahhoz, ha ilyesmiken ment át valaki, és gyakran jelentős trauma is van mögötte.

A két féltestvért egymás mellett látva, Robinnak most először tűnt fel a hasonlóság a társa és Jonny Rokeby között. Prudence-nek és Strike-nak is ugyanolyan határozott vonalú álla volt, a szemük ugyanolyan távolságra ült egymástól. Robinnak három fiútestvére volt, bár mindannyiuknak ugyanazok volt a szüleik – elgondolkodott rajta, milyen lehet, ha az ember a negyvenes éveiben találkozik először egy egészen közeli rokonával. De nem csak valami halvány hasonlóságot látott a két féltestvér között: úgy tűnt, máris sikerült valami kimondatlan egyetértésre jutniuk.

– Jól van – bólintott Prudence, Strike félig tréfás kérdezősködése hatására. – Valóban van egy volt EHE-s betegem. Ami azt illeti, amikor először mondta el, mi történt vele, azt gondoltam, nem én vagyok a megfelelő ember, aki segíteni tud neki. Az átnevelés feloldása specialistát kíván. Vannak, akik ilyenkor túlzásba esve rávetik magukat valamire, amitől bent meg voltak fosztva, ételre vagy alkoholra, például. Van, aki keresi a kockázatos, veszélyes dolgokat, így reagál arra, hogy korábban szigorú irányítás és felügyelet alatt élt. Nem könnyű újra alkalmazkodni a szabad élethez, és mérhetetlenül felkavaró lehet, ha arra kérik őket, ássák elő újra mindazt, amit elszenvedtek, vagy amire rákényszerítették őket. Szerencsére ismertem egy amerikai terapeutát, aki számos szektatúlélővel dolgozott már, és kapcsolatba is léptem vele. Ő csinált néhány virtuális ülést a beteggel, ami rettenetesen sokat segített, és most már átvettem én, bár az amerikai kolléga továbbra is besegít. Hát innen tudok az EHE-ről.

– Hogy jutott ki a beteged? – érdeklődött Strike.

– Miért? Erre fogadtak fel, hogy kihozz valakit?

Strike bólintott.

– Akkor nagyon óvatosnak kell lenned – felelte nagy komolyan Prudence. – Ha bármiben is hasonlít az illető az én betegemre, nagyon-nagyon sérülékeny, és többet ártasz, mint használsz, ha ügyetlenül közelíted meg. Meg kell értened, hogy a szektákban teljesen átprogramozzák az embert. Nem várhatod el reálisan, hogy egyszerűen csak vissza tudjon illeszkedni a valóságba!

– Hogy sikerült elszabadulnia a betegednek?

– Nos… nem szabad akaratából távozott – válaszolt némi habozás után Prudence.

– Úgy érted, kiutasították?

– Nem annak a kérdése volt, hogy… Egészségügyi problémái voltak – mondta Prudence. – De ennél többet nem mondhatok. Elég annyi, hogy az EHE nem engedi a tagjait kisétálni az ajtón, amíg még bármiben hasznosak a számukra. Nagyon óvatosnak kell lenned, Robin! Olvastál valamit Robert Jay Liftontól? Gondolatreform és a totalizmus pszichológiája? Vagy a Harc a szektás agymosássalt, Steven Hassantól?

Robin a fejét rázta.

– Kölcsönadom mindkettőt. Majd előkeresem, mielőtt indultok. Ha azonosítani tudod, milyen technikákat használnak, könnyebben is tudsz ellenállni nekik.

– Robin okos lány – szúrta közbe Strike. – Nem dől ő be semmi hülyeségnek ott.

– Okosnak lenni nem védelem, önmagában semmiképp – felelte Prudence. – Korlátozott élelmezés, kényszerű kántálás, mereven kontrollált fizikai környezet, a lélekben való vájkálás, hogy megtalálják, mivel tudják a legjobban nyomás alá helyezni, az egyik pillanatban elsöprő szeretet, a következőben megsemmisítő gúny… ez ellen senki sem immunis, akármilyen okos is… De ez most mindegy – állt fel Prudence. – Próbálj fel néhány ruhát!

– Hát ez nagyon kedves tőled, Prudence – mondta Robin, amikor a terapeuta már a lépcsőn vezette felfelé az emeletre.

– Igazából nem is – felelte a nő, immár megint mosolyogva. – Csak már annyira meg akartam veled ismerkedni, miután nyilvánvaló, hogy te vagy a legfontosabb személy Corm életében.

Olyan érzés volt ezt hallani, mintha egy kis áramütés érte volna.

– Ő is… hát ő is nagyon fontos nekem.

Elmentek egy igencsak rendetlen hálószoba nyitva hagyott ajtaja előtt: Robin már azelőtt biztos volt benne, hogy egy tizenéves lakik benne, hogy egy fekete hajú, miniszoknyás lány pattant volna ki az ajtón, az egyik kezében bőrdzsekivel, a másikban hátizsákkal.

– Úúú – pislogott Robinra. – Menő frizura!

Választ sem várva elsietett mellettük, és leszaladt a lépcsőn.

– Írj üzit, ha menjek érted! – kiabált utána Prudence.

– Jójó! – kiabált vissza a lány, és még hallották, hogy Strike-nak is odaköszön: – Heló, új nagybácsi! – aztán be is vágódott utána az ajtó.

– Ez Sylvie volt – kommentálta Prudence, és bevezette Robint egy fényűzően egyszerű, jókora hálószobába, majd onnan egy tükrökkel ellátott öltözőbe, amelynek a falán polcok és fogasok sorakoztak. – Corm azt mondta, két-három szettre lenne szükséged.

– Az lenne az ideális – bólintott Robin. – De megígérem, hogy vigyázok rájuk!

– Jaj, amiatt ne aggódj, sokkal több ruhám van, mint kéne… ez a gyengém – vallotta be Prudence bűntudatos mosollyal. – Sylvie épp most lett annyi idős, hogy már kölcsönkérhessen ezt-azt, amit én már biztosan nem vehetek fel büntetlenül, szóval egy kicsit ódzkodom tőle, hogy az egészet elvigyem adományboltba. Hányas cipőt hordasz?

– 39-est – felelte Robin. – De…

– Tökéletes, én is.

– …de tényleg nem kell…

– Ha gazdagnak akarsz kinézni, a kiegészítők nagyon sokat számítanak – jelentette ki Prudence. – Ez azért elég izgalmas, segíteni valakinek beépülni! Corm nagyon szűkszavú, nem mond sokat róla, mit is műveltek ti ketten… mármint hogy munkaügyben, úgy értem – tette hozzá.

Azzal nekilátott ruhákat és mindenféle felsőket válogatni a polcokról, és Robin kezébe nyomta őket. Az látta a címkéken, hogy életében nem engedhette volna meg magának ezeket: Valentino, Chanel, Yves Saint Laurent ruhák.

– …na és ez, ez tényleg nagyon jól állna neked! – fejezte be a válogatást Prudence öt perccel később, rátéve egy Chloé ruhát az így is tekintélyes halomra Robin karjaiban. – Na, akkor próbáld fel mindet, lássuk, melyik működne. Itt nyugodtan öltözhetsz, Declan még vagy egy óráig nem jön haza.

Prudence becsukta maga mögött az ajtót, Robin pedig letette a halom ruhát a kétszemélyes ágyra, kibújt a pulóveréből és a farmerjából, és közben körülnézett kicsit. A tölgyfa padlódeszkáktól a mahagónikeretes ágyig, a karcsú, modern csillártól a hosszú, fátyolszövetből készült függönyökön át a falra szerelt lapos tévéig minden jó ízlésről és rengeteg pénzről tanúskodott itt. Strike is élhetne így, gondolta, ha legyőzné a büszkeségét és dühét, és elfogadná az apja nagylelkűségét – bár Robin persze nem tudhatta biztosan, tényleg Jonny Rokeby vette-e ezt a házat.

Lent Prudence visszament Strike-hoz a nappaliban, a kezében két könyvvel.

– Robinnak – mondta, és letette a dohányzóasztalra.

– Kösz! – emelte a poharát Strike. – Figyi, kérdezhetek valamit?

– Mondd csak! – bólintott a húga, és leült vele szemben.

– Ez a te beteged látott valaha természetfeletti dolgokat a Chapman Farmon?

– Corm, nem beszélhetek erről!

– De nem fogok nekiállni megkeresni! – biztosította Strike. – Csak érdekel.

– Valószínűleg már így is túl sokat mondtam – zárta le a témát Prudence.

– Oké, értem – szabadkozott Strike. – Nem kérdezgetlek.

Az asztalhoz hajolva fogta a Harc a szektás agymosássalt, megfordította, és elolvasta a szöveget a hátulján.

– Na, most már jobban aggódom Robin miatt, ha bemegy oda, mint fél órával ezelőtt – vallotta be.

– Helyes – bólintott Prudence. – Mármint bocs, nem úgy értem, hogy „jó, hogy aggódsz”, csak szerintem jó érteni, hogy mibe csöppen bele.

– Mégis mi a francért állnak be emberek szektákba? – tűnődött el Strike. – Ugyan miért adnál bárkinek ilyen fokú irányítást az életed felett?

– Mert nincsenek vele tisztában, hogy a vége ilyen totális irányítás lesz – felelte Prudence. – Apránként történnek a dolgok, lépésről lépésre, miután először elfogadást tapasztalnak, jóváhagyást, valami új célt… csak látod te is, milyen vonzó lehet a gondolat, hogy mélységes igazságokat tudhatnak meg? A világmindenség titkait?

Strike csak vállat vont kicsit.

– Jó, na és az, hogy azt hiszik, valóban tehetnek valami jót a világban? Enyhíthetik a szenvedést, jóvátehetnek társadalmi igazságtalanságokat, védelmezhetik a gyengéket?

– De minek kéne egy szektába belépni, hogy ezek közül bármit megtehessenek?

– Nem kell – mosolygott rá Prudence. – De ezek az emberek remekül meg tudnak győzni szinte bárkit, hogy a belépés a lehető legjobb módja a földi paradicsom elérésének, nem is beszélve a mennyországról a túlvilágon. Az egyetlen emberfajta, akikkel az EHE bizonyára nem tud sokat kezdeni, de persze eleve nem is akarnák őket beszervezni, azok a szánalmas, otthon ülő naplopók. Az EHE idealistákra vadászik, akikből apostolokat csinálhat, bár azt hiszem, a Chapman Farmon vannak alacsonyabb rendű tagok is, csak hogy a konkrét földművelési feladatokat is megcsinálja valaki… az én szegény betegem nagyon is jól tudja, hogy mások ostobának és akaratgyengének tartják, mert bedőlt valami ilyesminek, és pont ezért szégyelli magát ennyire. De az igazság az, hogy egy idealista hajlamú és intellektuálisan kíváncsi ember sokkal fogékonyabb lehet az olyan ideológiákra, mint az EHE-é. Egyébként maradtok vacsorára? Csak tészta lesz, semmi különös.

– Nem kell még etetned is bennünket! – nézett rá Strike.

– De szeretném! Légyszi, maradjatok, hamarosan Declan is hazaér. Egyébként Robin nagyon kedvesnek tűnik.

– Ja, hát, az is – pillantott fel a plafonra Strike.

Az emeleten közben Robin kiválasztotta a három szettjét, bár továbbra is kellemetlennek érezte kissé, hogy ilyen drága ruhákat visz magával csak úgy. Épp visszavette már a saját farmerét-pulóverét, amikor Prudence bekopogott.

– Gyere csak! – kiáltott ki neki.

– Választottál?

– Igen. Ha az oké, ezeket szeretném kölcsönkérni.

– Remek – felelte Prudence, felnyalábolta a többi ruhát, és már ment is visszaakasztgatni a vállfáikra. – Tudod, mit? – szólt hátra közben. – Tartsd is meg ezeket nyugodtan, egyszerűbb!

– Prudence, azt csak nem… – tiltakozott gyengén Robin. Pontosan tudta, hogy a kiválasztott ruhák összértéke még használtan is vagy kétezer fontra rúg.

– Miért nem? Mert ha ezt kérted volna el… – emelte fel Prudence a Chloé ruhát –, azt visszakértem volna, mert Declan nagyon szereti, ha felveszem, de komolyan, amiket kiválogattál, azok nélkül nyugodtan tudok élni. És így is túl sok mindenem van, láthatod! Légyszi! – előzte meg Robint, aki már kezdett volna ismét tiltakozni. – Ez lesz az első alkalom, hogy a családból bárki adhat valamit Cormnak, akár így áttételesen. Na, akkor keressünk cipőket!

– Hát nem tudom, mit mondjak – nyögte ki meghökkenve Robin. Az jutott eszébe, Strike talán nem helyesli majd, ha elfogadja az ajándékot. De mintha a gondolataiban olvasna, Prudence megválaszolta az aggályait:

– Tudom én, hogy Corm rohadtul érzékeny arra, hogy apától semmit sem fogad el, de biztosíthatlak, hogy innen semmit sem Jonny Rokeby fizetett. Én is jól keresek, de Declan aztán igazán nagyon jól. Gyere ide, és válassz cipőt! – tette még hozzá, és intett Robinnak, hogy jöjjön be az öltözőhelyiségbe. – Ez remekül megy ahhoz a ruhához, próbáld fel!

Robin belebújt a Jimmy Choo körömcipőbe.

– És te jóban vagy apáddal? – kérdezte közben.

– Hááát… – kezdte Prudence, miközben térden állva válogatott a csizmák között. – Gondolom, nagyjából olyan jóban, amilyenben egy magafajtával lenni lehet. Kicsit olyan gyerekes. Nem azt szokták mondani, hogy az ember örökre annyi idős marad, mint amennyi idős korában híres lett? Ami azt jelenti, hogy apa igazából sosem nőtt ki a késő tizenéves korából. Az azonnali vágybeteljesítésre jár az agya, aztán mások majd feltakarítanak utána. Én egyébként kedvelem, de a szokásos értelemben véve nem egy „szülő”, mert hát sosem kellett még magáról sem gondoskodnia, nemhogy bárki másról. De azt pontosan értem, Corm miért olyan dühös rá. El sem lehetne képzelni két embert, akik náluk jobban különböznek. Próbáld fel ezt is! – azzal Robin kezébe nyomott egy pár csizmát. Robin felhúzta, Prudence pedig folytatta: – Apának azért őszintén bűntudata van Corm miatt. Tisztában van vele, hogy nagyon csúnyán viselkedett. Néhány éve megpróbálta felvenni vele a kapcsolatot. Azt nem tudom, pontosan mi hangzott el…

– Rokeby pénzt ajánlott, ha találkozik vele – vágta ki merészen Robin.

Prudence összerezzent.

– Úristen, ezt nem tudtam… Apa biztos azt gondolta, hogy ez valami nagylelkű gesztus… a hülye marha… annyira megszokta már, hogy minden problémához csak hozzávág egy köteg pénzt… Úgy nézem, ez kicsi.

– Igen, egy kicsit – cipzározta ki a csizmát Robin. – Hát, tudod… – kezdte hirtelen ötlettel –, nagyon örülök, hogy ti Cormorannal összeismerkedtetek. Szerintem lehet, hogy pont te vagy… nem is tudom… amire szüksége van.

– Komolyan? – nézett rá örömmel Prudence. – Mert én már évek óta meg akartam vele ismerkedni. De tényleg évek óta. Nem könnyű dolog ám a kevert fajú házasságon kívülinek lenni köztük. Ne érts félre, jól kijövünk mind, de én azért mindig valahogy úgy voltam a Rokeby-klánnal, hogy kint is vagyok, bent is vagyok, és közben meg tudtam, hogy ott van Corm, aki csak leszarja az egészet, éli az életét… Persze állandóan attól tart, hogy majd nekiállok pszichoanalizálni – tette hozzá, és ezúttal egy pár Manolo Blahnik cipőt nyomott Robin kezébe. – Többször is elmagyaráztam neki, hogy nem is tudnám, még ha akarnám se. Ez a kapcsolat túl… egyszerűen túl komplikált… ő hosszú ideje valami talizmánféle nekem. Pusztán a gondolat, hogy létezik. És egy ilyen személlyel lehetetlen objektívnek lenni, teljesen lehetetlen… Maradsz vacsorára, ugye? Cormot már kérdeztem.

– Hát én… biztos? – nyögte ki Robin. Kissé ledöbbentette ez az egész.

– Úristen, hát persze, remek lesz! Declan nagyon kedveli Cormot, és örülni fog, hogy téged is megismerhet. Jó, akkor ezt a hármat viszed, ugye? – Azzal félretett még néhány száz fontnyi cipőt. – Akkor keressünk táskát…

Lent, a csendes nappaliban Strike ismét a fényképet vizsgálgatta Kevin Pirbright szobájából, amelyet Wardle-től kapott; elhozta magával, hogy majd Robinnak megmutassa. Percekig bámult rá hunyorogva, próbált kivenni néhány részletet, amely nem hagyta nyugodni. Végül körbepillantott a helyiségben, és meg is találta pontosan, amire szüksége volt: egy antik nagyítót, amelyet dekoratív módon néhány művészeti album tetejére helyeztek.

Tíz perccel később Robin belépett a szobába, és meglepett kis kacajt hallatott.

– Mi van? – nézett fel Strike.

– Sherlock Holmes, gondolom?

– Csak ne gúnyolódj, amíg ki nem próbáltad! – nyújtotta oda Strike a fényképet, és a nagyítót is. – Ez itt Kevin Pirbright szobája, ahogy a rendőrség rátalált. Wardle szerezte meg nekünk.

– Ó! – nézett nagyot Robin. Visszaült a kanapéra Strike mellé, és elvette a felé nyújtott dolgokat.

– Nézd csak meg, mit írt a falra! – mondta Strike. – Hátha te el tudsz olvasni belőle valami mást is, mint én. Ez az egy képünk van, sajnos, mert ma délután felhívtam a főbérlőt, és kiderült, hogy amint a helyszínelők végeztek, kifestette a szobát.

Robin ide-oda húzta a kép fölött a nagyítót, próbálta kisilabizálni a falra kapart betűket. Annyira belemerült, hogy a kicsapódó bejárati ajtó hangjára majdnem felugrott ijedtében.

– Heló, új nagybácsi! – köszönt egy sötét hajú, tizenéves fiú, miután bedugta a fejét az ajtón. Mintha megzavarta volna, hogy Robin is ott van.

– Heló, Gerry – köszönt neki Strike is. – Ő itt a nyomozótársam, Robin.

– Ó – nyögte ki a fiú, mintha valahogy zavarba jött volna ettől. – Király. Heló!

És már ott sem volt.

Robin tovább vizsgálgatta a fényképet. Vagy egy percig feszülten koncentrált, aztán elkezdte hangosan felolvasni, amit ki tudott venni:

– „Öt próféta”… de mi az ott a tükör fölött? Nem „megtorlás”?

– Szerintem is – felelte Strike, és közelebb húzódott a kanapén, míg végül majdnem összeért már a combjuk.

– „Becca” – olvasta tovább Robin. – „Bűn”… „szal”-valami… szalma? És az ott „terv”, nem?

– De, de – bólintott Strike.

– „Előző este”… előző este… a többit nem tudom elolvasni…

– Hát én sem. Na, és az mi szerinted?

Strike a vetetlen ágy fölötti falrészre mutatott. Mindketten közelebb hajoltak, Strike haja az övéhez ért, és Robin mintha egy kis áramütést érzett volna a gyomrában.

– Úgy néz ki… – nézett fel Strike-ra –, mintha ott valaki le akart volna törölni valamit… vagy… vagy leszedte a vakolatot is a falról?

– Pont ezt gondoltam – helyeselt Strike. – Én úgy nézem, valaki a szó szoros értelmében levéste a falról a felirat egy részét, de nem az egészet. Wardle azt mondta, Pirbright szomszédja ment és bekopogott, miután hallotta, hogy elhallgat a zene. Lehet, hogy emiatt távozott a gyilkos az ablakon át, és nem volt ideje az egészet eltávolítani.

– És az ott maradt – nézegette Robin az utolsó részletet, ami ránézésre egy hosszabb szókapcsolat vagy mondat része lehetett.

Nagybetűkkel volt írva, sokszor be is karikázva; egyetlen szó, könnyen olvasható: DISZNÓK.

10

Hatos a második helyen:

Az ajtó hasadékán keresztüli kitekintés.

Előmozdító egy asszony állhatatosságára.

JI CSING, A VÁLTOZÁSOK KÖNYVE

Főleg Prudence figyelmeztetésének köszönhetően Strike a következő két este a Harc a szektás agymosás ellent olvasta a tetőtéri lakásában. Ennek eredményeképp ragaszkodott hozzá, hogy Robin a szokásosnál nagyobb gonddal dolgozza ki a fedősztoriját, mielőtt először elmenne a Rupert Court-i templomba. Hiába bízott meg Robinban tökéletesen, hogy képes improvizálni, aggodalommal töltötte el, amit olvasott, különösen annak fényében, amit Prudence is említett: hogy az egyház megkeresi a tagok lelkének leggyengébb pontjait, hogy annál jobban manipulálhassa őket.

– Nem szabad, hogy bármiben is hasonlítson a te valódi életed Rowenáéhoz – közölte Robinnal, aki a „Rowena Ellis” álnevet választotta (mindig megkönnyíti a dolgot, különösen, ha az ember fáradt, vagy nem is figyel oda, ha olyan álneve van, amely ismerősen hangzik egy kicsit). – Nehogy az igazi múltadból indulj ki! Legyen teljesen kitalált minden!

– Tudom – bólogatott türelmesen Robin. – Ne aggódj, erre már gondoltam!

– És a beszédeden se változtass túl sokat! Mert az ilyesmi bukik ki először, ha holtfáradt az ember.

– Strike, tudom! – felelte Robin, némileg bosszúsan, de azért kicsit mulattatta is a dolog. – De ha nem megyek be oda hamarosan, lenő ez a frizura, és akkor újra kell majd csináltatnom!

Pénteken, egy nappal azelőtt, hogy Robin a terv szerint először megy el álruhában az EHE templomához, Strike ragaszkodott hozzá, hogy az irodában kikérdezze Rowena iskoláiról, egyetemi tanulmányairól, családjáról, barátairól, hobbijairól és állatairól, az exvőlegényéről és az állítólagos elmaradt esküvő részleteiről, és Robin mindenre habozás és gondolkodás nélkül tudott válaszolni. Strike végül azt kérdezte „Rowenától”, miért is jött el a Rupert Court-i templomba.

– Egy barátnőm mutatott egy interjút Noli Seymourral – felelte Robin –, amiben egy csomót beszélt az egyetemességről meg a diverzitásról, ezért bólintottam rá, hogy eljövök. Érdekesnek tűnt. De persze semmit nem ígérek! – tette hozzá, meggyőző idegességgel. – Csak azért jöttem, hogy körülnézzek!

– Rohadt jó! – vallotta be Strike is, hátradőlt a székén a dupla íróasztalnál, és a teájáért nyúlt. – Rendben, minden indulásra kész.

Így aztán másnap reggel Robin korán felkelt a walthamstow-i lakásában, megreggelizett, felöltözött Valentino nadrágba, Armani ingbe és egy Stella McCartney kabátba, Gucci táskát vett a vállára, aztán elindult a belvárosba. Egyszerre volt ideges és izgatott is.

Mivel évek óta ezen a környéken dolgozott, Robin jól tudta, hogy a Rupert Court apró kis mellékutca a Rupert Street és a Wardour Street között, ahol a kínai negyed és a Soho összeér. A keskeny utca fölött üvegbúrás lámpások lógtak le konzolokról. Az átjáró egyik oldalán mindenféle kisebb üzlet sorakozott, köztük egy kínai reflexológus. A másik oldalt nagyrészt a templom foglalta el. Valaha minden bizonnyal jellegtelen épület lehetett, amelyben éttermek vagy boltok működtek, de az alsó ablakokat és ajtókat azóta befalazták, és csak egyetlen, hatalmas kaput hagytak meg. Amennyire Robin meg tudta állapítani a bejutásra hosszú sorban, türelmesen várakozók feje fölött, a nagy kétszárnyú kapu díszes, aprólékosan faragott vörös-arany keretet is kapott. A színek mintha a háta mögött, a Wardour Streeten lógó kínai lámpásokat visszhangoznák.

Miközben a tömegben lassan haladt a kapu felé, Robin óvatosan körbenézett a többi látogató között. Bár volt egy-két idősebb is, az átlagéletkor ránézésre húsz és harminc között lehetett. Akadtak már első pillantásra is különcök (például egy kék rasztahajú fiatalember), de leginkább az volt az érdekes, mennyire érdektelenek a legtöbben: sehol egy fanatizmustól tágra nyílt szem, üres tekintet, semmi fura öltözék, magában motyogó ember.

Amikor elég közel ért, hogy már tisztán lássa a kaput, Robin azt is meg tudta állapítani, hogy a keret vörös és arany faragványai állatokat ábrázolnak: egy lovat, egy tehenet, egy kakast, egy disznót, egy fácánt, egy kutyát és egy birkát. Már épp azon kezdett tűnődni, ez vajon valami homályos utalás-e az EHE mezőgazdasági jellegű szülőhelyére, de ekkor felfigyelt egy ragyogó aranyszemű sárkányra köztük.

– Üdvözlöm… üdvözlöm… üdvözlöm… – Két mosolygós fiatal nő köszöntötte az összegyűlteket, ahogy beléptek a kapun. Mindketten narancsszínű melegítőfelsőt viseltek, rajta az egyház jelképével: az „EHE” betűket két fekete kéz fogta körbe szívalakban. Robin azt is látta, hogy a két fiatal nő alaposan megnézi a közeledő arcokat, és rögtön eszébe jutott, vajon nem a nemkívánatos személyeket igyekeznek-e kiszűrni közülük, mint, mondjuk, Will Edensor családtagjait.

– Üdvözlöm! – trillázta a jobb oldali, szőke lány, ahogy Robin elment mellette.

– Köszi! – mosolygott rá Robin.

Robin már látott a neten képeket a templom belsejéről, de így, élőben még lenyűgözőbb volt. A párnázott padsorok közt húzódó folyosón skarlátvörös szőnyeg futott végig, ami egy magasabb színpadszerűnél ért véget, mögötte majdnem mozivászon méretű képernyő. Ezen most épp egy állókép látszott több tízezernyi, különböző színű (főleg vörös és narancsszínű) ruhába öltözött emberről, akik valami indiai szent épület vagy palota előtt álltak.

Azt Robin nem tudta megállapítani, valódi aranyozás okozza-e ezt a ragyogást a falakon, párkányokon, de a festés visszaverte az alacsonyan függő lámpák fényét, amelyek több gömb alakú búrából álltak, mint egy szőlőfürt. A falak felső részén körben ügyetlenül festett alakok díszelegtek, egymás kezébe kapaszkodva, mint azok a papírbabaláncok, amelyeket Robin az anyukájával vágott ki kiskorában. Megjelent itt minden nemzetiség, és Robinnak a párizsi Disneyland jutott eszébe, ahol 2003-ban járt az akkori barátjával, későbbi férjével, Matthew-val. Ott lehetett felülni egy „Kicsi a világ” elnevezésű attrakcióra, és az embert csatornákon vitte a guruló kis csónak, míg a világ minden részéről összeszedett babák énekelték neki a vidám konzervzenét.

A padsorok máris kezdtek megtelni, így Robin is gyorsan becsusszant egy üres helyre egy fiatal fekete pár mellé. A férfi feszültnek tűnt, a párja épp suttogott neki valamit. Robin nem hallotta jól, mit mond, de mintha ki tudta volna venni, hogy „nyitottan kell hozzáállni”.

Az előtte lévő pad hátára erősített kis polcocskán egy köteg szórólap állt. Robin elvett egyet:

Üdvözöljük az Egyetemes Humanitárius Egyházban!

Küldetésünk, értékeink, víziónk

Elrakta a táskájába, hogy majd később elolvassa, és körbepillantott, nem látja-e Will Edensort. Szép számú jóképű, fiatal segítő szaladgált narancssárga melegítőfölsőben szerte a templomban: segítettek az embereknek helyet találni, vagy beszélgettek, viccelődtek az új látogatókkal, de Willt sehol sem találta közöttük.

Amikor látta, hogy az összegyűltek közül néhányan felfelé tekintgetnek, ő is felnézett. A mennyezetet díszítő festmény stílusában egyáltalán nem hasonlított a falon körbefutó babaszerű ábrázolásokra. Inkább úgy nézett ki, mint egy Disney-esített Michelangelo. A giccsesen színes napfelkeltében öt alak repült lobogó köpönyegben. Robin arra jutott, hogy ők lehetnek az az öt próféta, akikről Kevin Pirbright írt a hosszú e-mailjében Sir Colin Edensornak.

A pont Robin fölötti alak sötét hajú volt, szakállas, és narancssárga köpönyeget viselt. A homlokán mintha vérző vágás lett volna, és a ruháján is látszottak vérfoltok. Ő nyilván a Sebzett Próféta, gondolta Robin. Mellette jóságos arcú öregember ősz szakállal, kék köpenyben, a kezében Aszklépiosz botja, amely köré kígyó tekeredett: a Gyógyító Próféta. Az Arany Próféta ezüst-ősz hajú asszony volt, lobogott mögötte a sárga köpenye. Az arcán üdvözült mosollyal drágaköveket szórt le a földre.

A negyedik alak ösztövér, mosolytalan fiatalember volt beesett szemekkel. Karmazsinvörös köpönyeget viselt, és Robin kissé döbbenten látta, hogy a nyakában hurokra kötött kötél van, a kötél vége is ott lobog a háta mögött. Ez lehet az Elrabolt Próféta, Alexander Graves, gondolta Robin, aki felakasztotta magát egy héttel azután, hogy a családja visszarabolta az egyháztól. Valahogy egyszerre furcsának és vészjóslónak is tűnt, hogy az egyház ilyen nyúzott arccal ábrázolta, a nyakában a halálát okozó kötéllel.

Mégis leginkább a központi alak vonzotta a szemét. Kisebb volt és vékonyabb a többinél, a haja hosszú, fekete, a köpönyege meg fehér, és bár őt is repülés közben ábrázolták, hullámokat hagyott maga után. Volt valami szigorú szépség a Vízbefúlt Próféta ovális arcában, de az összeszűkült szeme mintha teljesen fekete lett volna, szivárványhártya nélkül – Robin nem tudta eldönteni, a fény valami játéka okozza-e ezt.

– Egyedül jöttél? – szólalt meg mellette egy hang. Robin összerezzent. Az a fiatal, szőke nő mosolygott le rá, aki üdvözölte a kapuban.

– Igen – felelte. – A barátnőmmel akartam jönni, de ő túl másnapos!

– Ó jaj – ingatta a fejét a nő, még mindig mosolyogva.

– Hát igen, kicsit én is bosszankodtam – folytatta kis kacajjal Robin. – Mert hát eleve ő akart jönni!

Persze, mindezt előre kigondolta: legjobb, ha nem tűnik túlságosan lelkesnek, nem keresi túlságosan az alkalmat a kérdezősködésre. Sokkal jobb, ha a ruhái és a több száz fontos táskája tesznek csábító benyomást.

– Véletlenek nincsenek! – jelentette ki a szőke nő, és ragyogó mosollyal nézett le Robinra. – Én már megtanultam. Semmi sem véletlen. És nagyon ígéretes napot is választottál, ha most jársz itt először. Látni fogod, miért, ha elkezdődik!

Azzal elsétált továbbra is mosolyogva, a templom hátuljából pedig hangos csattanás jelezte, hogy a kaput bezárták. Valahol egy harangot kongattak meg, egyetlen, mély hangú ütéssel, és az egész gyülekezet elcsendesedett. A narancssárga melegítőfelsős segítők beálltak sorban a fal mellé.

Ekkor Robin nagy meglepetésére egy jól ismert popdal első taktusai szólaltak meg rejtett hangszórókból: a ’Heroes’, David Bowie-tól.

A képernyőn az eddig álló kép hirtelen megmozdult, a narancssárgába bújt segítők ritmusra tapsolni kezdtek, és énekeltek is, és néhány látogató is beszállt.

A képernyőn a kamera nevető emberek közt haladt, akik színes festékport dobáltak egymásra, Robin pedig épp elég ideje élt már az erősen multikulturális Londonban, hogy felismerje a holi nevű ünnep jellegzetességeit. A fények közben lassan halványulni kezdtek, és egy percen belül már csak a képernyőről kapott fényt a helyiség, ahol most vidám hindu nők és férfiak kergették egymást nevetve, a levegőben szivárványszínű festékporok szálltak, és mintha az emberek Bowie dalára táncoltak volna, annak szövegét játszották volna el: mindannyian királyok voltak és királynők, és dicsőséges tömegükben képesek „legyőzni őket”, akárkikről is legyen szó…

A film pislákoló, színes fénnyel világította meg az arcokat a teremben. Ahogy a dal elhalkult, a kép is elhalványult, és Siva, a hindu istenség képe tűnt fel helyette. Törökülésben ült, a nyaka körül kígyó tekergett, csupasz mellkasán narancsszínű virágfüzér. A színpadon most ragyogó, fehér fénykör villant fel, s ebbe kilépett egy férfi: mivel az erős fénytől a körülötte lévő sötét is mélyebbnek látszott, azt a hatást keltette, mintha a semmiből lépett volna elő. A nézők egy része tapsolni kezdett, a ragyogó arcú segítők is mind, akik közül néhányan ujjongó kiáltásokat is hallattak.

Robin azonnal megismerte a fénykörben álló férfit: Jonathan Wace volt az, akit az imádói „J Papa” néven ismertek, az Egyetemes Humanitárius Egyház alapítója, aki most szokatlan módon személyesen is megjelent az egyik templomában. Jóképű, magas, láthatóan jó formában lévő férfi volt a hatvanas évei közepén, de ilyen megvilágításban több évtizedet letagadhatott volna. Sűrű, sötét haja a válláig ért, és már vegyült bele ősz, nagy szeme sötétkék volt, állkapcsa szögletes, az állán gödröcskével. A mosolya tökéletesen elragadó. A legkevésbé sem hatásvadász vagy színpadias módon fogadta az ünneplést, sőt épp ellenkezőleg, meleg és szerény mosollyal, egy kis mozdulattal még mintha el is kívánta volna hárítani, megnyugtatni a kedélyeket. Földig érő, narancssárga köpenyt viselt, amelyet aranyszállal hímeztek ki, és a fülére szerelt mikrofonba beszélt, így a jó kétszáz előtte ülőből mindenki remekül hallhatta.

– Jó reggelt! – köszönt, a két tenyerét imádkozón összeillesztette, és meghajolt.

– Jó reggelt! – visszhangozta az összegyűltek legalább fele.

– Üdvözlök mindenkit a mai istentiszteleten, amely, mint néhányan tudjátok, különösen fontos az Egyetemes Humanitárius Egyház tagjai számára. A mai nap, március tizenkilencedike, a mi új évünk kezdete. Ma van a Sebzett Próféta Napja. A legtöbben valami ilyen ábrázolást – intett a képernyőn látható kép felé – asszociálunk az istenivel. Itt épp Sivát láthatjuk, a jóindulatú, áldást osztó hindu istent, aki sok-sok ellentmondást, többértelműséget hordoz magában. Aszkéta, ugyanakkor a termékenység istene is. Harmadik szemével rejtett titkokat láthat meg, de el is pusztíthat bármit.

Siva most elhalványult a nagy képernyőn, és helyette homályos, fekete-fehér kép jelent meg: egy fiatal amerikai katona.

– Ez pedig – folytatta mosolyogva Wace – egyáltalán nem az, amire legtöbben gondolunk, ha egy szent embert képzelünk el. Ő itt Rusty Andersen, akit fiatalkorában, a ’70-es évek elején, Vietnámba vezényeltek harcolni.

Rusty Andersen képe is eltűnt, szemcsés videófelvétel indult a helyén robbanásokkal, fegyverrel a kézben rohanó katonákkal. Halk, vészjósló zene szólalt meg a templom rejtett hangszóróiból.

– Rust, ahogy a barátai hívták, szörnyűségeknek volt tanúja, és maga is követett el szörnyűségeket. Elmondhatatlan dolgokra kényszerítették. De amint a háborúnak vége lett… – Itt a zene könnyedebb, reménytelibb dallamra váltott. – Még utoljára hazament, összecsomagolta a gitárját és a cókmókját, és elindult vándorolni Európában.

A képernyőn most régi fényképek követték egymást. Andersen haja mindig egyre hosszabb lett rajtuk. Gitározott egy utcán, talán Rómában; békejelet mutatott az Eiffel-torony előtt; a londoni esőben sétált hátán a gitárjával, el a Lovasgárda felvonulótere mellett.

– És végül – folytatta Wace –, elérkezett egy kis faluba Norfolkban, a neve Aylmerton. Ott hallott egy közösségről, akik kint éltek a természetben, és úgy döntött, beáll közéjük.

A képernyő elsötétült, a zene elhalkult.

– De a közösségről, amelybe Rust beállt, sajnos kiderült, hogy nem az, amit remélt – mondta most Wace. – Az egyszerű, természetközeli élet viszont továbbra is az ideálja maradt. Amikor ez az első közösség feloszlott, Rust továbbra is ott maradt a maga építette házikójában, önellátó volt és önálló, és még mindig a reá kényszerített háború által hagyott traumákkal küszködött. Én ekkor ismerkedtem meg vele – mesélt tovább Wace, és most másféle zene csendült a templomban, örömteli, felemelő, a képernyőn pedig Rusty Andersen jelent meg, mellette a harmincas éveiben járó Jonathan Wace. Bár nem sok év lehetett közöttük, gondolta Robin, a viharvert Andersen jóval idősebbnek nézett ki. – Rust… csodás mosolya volt! – emlékezett vissza Wace, és kicsit el is csuklott a hangja. – A végsőkig ragaszkodott a magányos életéhez, bár én időnként átsétáltam a mezőn hozzá, és elhívtam vacsorára. A birtokon egy újabb közösség kezdett formálódni, amely nemcsak a természethez kívánt közel élni, hanem a spirituálishoz is. Csakhogy a spiritualitás a legkevésbé sem érdekelte Rustot. Túl sokat látott ahhoz, mondta nekem, hogy az ember halhatatlan lelkében vagy Isten jóságában hinni tudjon. Aztán egy este… – folytatta Wace, a kép pedig lassan közelített Rust Andersen arcára, míg az végül az egész képernyőt betöltötte –, ez a megtört harcos és én a farmon elköltött vacsora után átsétáltunk a mezőn a házikójához. Mint mindig, akkor is a vallásról vitáztunk, és arról, hogy az embernek szüksége van az Áldott Istenségre, és a végén azt mondtam neki: „tényleg tudhatod, biztosan tudhatod, hogy mi van ezen az életen túl? Tényleg biztos lehetsz abban, hogy az ember visszatér a sötétségbe, hogy nem munkálkodik isteni erő körülöttünk, bennünk? Még a lehetőségét sem ismered el az ilyesminek?” Rust rám nézett, és hosszú szünet után azt felelte: „a lehetőségét elismerem”. „A lehetőségét elismerem!” – ismételte Wace. – Hogy micsoda erő volt ezekben a szavakban, egy olyan ember szájából, aki elszántan elfordult Istentől, az istenitől, a megváltás, az üdvözülés lehetőségétől! És ahogy ezeket a szavakat kimondta, valami olyat láttam az arcán, amit addig sosem. Felébredt benne valami, és abban a pillanatban tudtam, hogy a szíve végre megnyílt Isten előtt, én pedig, akinek Isten már oly sokat segített, most megmutathatom neki mindazt, amit megtudtam, amit láttam, amitől én tudom… nem „gondolom”, nem „hiszem”, nem „remélem”, hanem tudom… hogy Isten létezik, és a segítség mindig megadatik, bár talán nem értjük, hogy érhetjük el, vagy akár, hogy hogyan kérjük. Akkor fogalmam sem volt róla – folytatta Wace immár ismét sötétebb, mélyebb zenei aláfestéssel, miközben Andersen mosolygó arca halványulni kezdett a képernyőn –, hogy Rust és én sosem fogunk mindezekről beszélni, hogy sosem nyílik lehetőségem utat mutatni neki… mert egy nap sem telt bele, és meghalt.

A zene elhallgatott. Tökéletes csend uralkodott a templomban.

– Elütötte egy autó kint a farm mellett húzódó úton. Egy részeg sofőr ölte meg másnap, kora hajnalban, amikor Rust sétára indult. Mivel álmatlanságban szenvedett, és különben is jobban tudott úgy gondolkodni, ha egyedül volt, gyakran tett így. Azonnal szörnyethalt.

Újabb kép villant fel a képernyőn: lehajtott fejű emberek csoportja egy frissen ásott és betemetett sír körül Rust Andersen házikója előtt.

– A farmon temettük el, ahol némi megnyugvást talált életében a természetben és a magányban. Teljesen el voltam keseredve. Hitem egy korai megpróbáltatása volt ez, és bevallom, képtelen voltam megérteni, miért hagyna ilyesmit megtörténni az Áldott Istenség ily hamar azután, hogy lehetővé vált számára felfedni magát egy olyan gondokkal sújtott lélek előtt, mint amilyen Rust volt. Ily kétségbeesett lelkiállapotban álltam neki kirakodni Rust házikójából… és az ágyán egy levelet találtam. Nekem volt címezve, Rust kézírásával. Annyi év telt el, de még most is kívülről tudom. Ezt írta nekem Rust, alig órákkal a halála előtt:

Kedves Jonathan!

Ma este imádkoztam, kisgyerekkorom óta először. Az jutott eszembe, hogy ha igenis megvan a lehetősége, hogy Isten létezik, és megbocsátást nyerhetek, akkor ostobaság lenne nem beszélnem Hozzá. Te azt mondtad, Ő küld nekem jelet, hogy ott van. Megkaptam a jelet. Azt nem mondom el, mi volt az, mert talán ostobaságnak gondolnád, de amikor jött, én felismertem, és nem hiszem, hogy véletlen lett volna.

És most olyasmit érzek, amit sok-sok éve nem: békességet. Talán megmarad, talán nem, de eleve az, hogy érezhettem ezt még egyszer, mielőtt meghalok, olyan, mintha a mennyekbe pillanthattam volna be.

Nem tudok én jól beszélni az érzéseimről, mint te is tudod, még azt sem tudom, átadom-e neked ezt a levelet, de most úgy tűnik helyesnek, ha leírom mindezt. Most elmegyek sétálni, miután egész éjjel nem aludtam – de ezúttal a lehető legjobb okom volt rá.

Üdvözlettel,

Rust

A Robin mellett ülő fekete nő a könnyeket törölgette a szeméből.

– És csak néhány rövid órával ezután, amíg én aludtam, Rust hazament – jelentette ki Jonathan Wace. – Órákkal azután halt meg, hogy megkapta a jelet, és ettől az öröm töltötte be az éjszakáját, a békesség, amely oly sokáig nem adatott meg neki… Csak később jutott eszembe, miközben még mindig gyászoltam, még mindig próbáltam értelmet keresni annak az éjszakának a történéseiben, hogy Rust Andersen a holi, e fontos hindu ünnep idején halt meg.

Wace mögött a képernyőn most megint a színes köpenyes, vidám emberforgatagot mutatták, amint színes porokkal dobálják egymást, nevetnek, táncolnak hatalmas tömegben az utcán.

– Rust nem szerette a tömeget – folytatta Wace. – Vietnám után városról városra vándorolt a békességet keresve. Végül letelepedett egy aprócska lakatlan földdarabon, és kerülte is az emberek társaságát. A másokkal való együttlét örömeiből csak ritkán vette ki a részét, általában kelletlenül, csak mert pénzre vagy élelemre volt szüksége. És ahogy a holin gondolkodtam és Ruston, az jutott eszembe, micsoda érthetetlen dolog, hogy épp egy ilyen időben tért vissza Istenhez… de aztán megértettem, mekkorát tévedtem. Megértettem! Rust az életen túli életben fog rátalálni a holira. Mindenre, amiből kimaradt: a kapcsolatokra, nevetésre, örömre, ezek mind ott lesznek neki a mennyben. Az Áldott Istenség jelet küldött Rustnak, és amikor még azon a napon magához is vette őt, az Istenség őrajta keresztül szólt mindenkihez, aki ismerte. „Rustnak már nem kell keresgélnie. Elérte azt, amiért a földre jött: hogy tudomást szerezzen rólam, és ez nektek is tanít valamit. Ünnepeljétek az istenit, annak biztos tudatában, hogy egy nap ti is rátaláltok arra a boldogságra, amit ő keresett!”

Az élénk színek most megint elhalványultak a képernyőn, és sok különböző istenábrázolás jelent meg a helyükön: Siva, Nának guru, Jézus, Buddha.

– No de micsoda az Áldott Istenség? Kiről beszélek, amikor Istenről beszélek? Ezek közül melyikhez, vagy a számtalan másik közül melyikhez kellene imádkozzunk? És a válaszom: mindegyikhez, vagy épp egyikhez sem! Az isteni létezik, az emberek pedig mindig is a saját képükre és saját képzeletükből kiindulva igyekeztek megrajzolni azt, már az idők hajnala óta. Mit sem számít, milyen nevet adunk neki. Mit sem számít, milyen szavakkal imádjuk. Amikor át tudunk nézni a határokon, amelyek elválasztanak minket, a kultúra, a vallás alkotta határokon, amelyek emberi alkotások… akkor megtisztul a szemünk, és végre látjuk, mi is van ott. Vannak itt ma nem hívők is – mondta most mosolyogva Wace. – Vannak, akik csak kíváncsiságból jöttek el. Vannak, akik kételkednek, vannak, akik nem akarnak hinni. Talán olyanok is vannak, akik azért jöttek, hogy nevessenek rajtunk. És miért is ne nevethetnének? A nevetés örömöt jelent, és az öröm Isten adománya. Ha most azt mondom, hogy én tudom, minden kétségen felül tudom, hogy van élet a halál után, és létezik isteni erő, amelynek célja vezetni, segíteni minden embernek, aki ezt kívánja tőle, akkor bizonyítékot követeltek tőlem. Nos, azt mondom, helyesen teszitek! Szívesebben kerülök szembe egy őszinte szkeptikussal, mint száz olyannal, akik azt hiszik, ismerik Istent, de valójában csak saját kegyességük szolgálói, és a végsőkig ragaszkodnak ahhoz, hogy csakis ők és az ő vallásuk talált rá az igaz útra. És vannak most itt olyanok, akik elcsüggednek, ha azt mondom: ezen a földi síkon semmi sem jön türelem és küszködés nélkül. Nem várná senki, hogy a fizika törvényeit egyetlen pillanat alatt ismerje meg, érje fel ésszel! Hát mily sokkal bonyolultabb e fizikai törvényeknek a forrása? Mily sokkal titokzatosabb? De azért az első lépést megtehetitek, akár most! Az első lépést a bizonyíték felé, a felé a teljes bizonyosság felé, amely nekem adatott. Nem kell mást tennetek, csak kimondanotok, amit a Sebzett Próféta mondott egy negyedszázaddal ezelőtt, ami meghozta neki a vágyott jelet, az örömhöz vezette el, és a mennybe emelte. Hajlandók vagytok csak ennyit mondani: „a lehetőségét elismerem”?

Wace mosolyogva elhallgatott. Nem szólt senki.

– Ha jelet vártok, mondjátok ki most: „a lehetőségét elismerem”!

Itt-ott egy két hang utánamondta ezt, amit kínos nevetgélés követett.

– Akkor együtt! – kiáltotta ragyogó arccal Wace. – Együtt! „A lehetőségét elismerem”!

– A lehetőségét elismerem! – ismételte az egész gyülekezet, köztük Robin is.

A segítők tapsban törtek ki, és mindenki más is követte a példájukat, ahogy elkapta őket a pillanat: volt, aki még mindig kacagott.

– Remek! – mosolygott le rájuk Jonathan. – Most pedig… kockáztatva azt, hogy a legócskább vásári mágushoz válok hasonlatossá… – ezen ismét sokan nevettek –, arra kérek mindenkit, hogy gondoljon valamire. Ne mondjátok ki, ne mondjátok el senkinek, csak gondoljatok rá: egy számra, vagy egy szóra! Egy számra, vagy egy szóra! – ismételte. – Akármilyen számra! Akármilyen szóra! De döntsék el, mi lesz az, még itt, a templomban!

Negyvennyolc, gondolt véletlenszerűen egy számra Robin.

– Hamarosan – folytatta Wace – hazamentek a templomból, és tovább élitek az életeteket. De ha úgy esne, hogy ez a szó, vagy ez a szám, valahogy mégis a szemetek elé kerülne még ma, éjfél előtt… nos, lehet puszta egybeesés, nemde? Lehet véletlen. De épp most ismertétek el a lehetőséget, hogy talán valami más is lehet. Elismertétek a lehetőségét, hogy az Áldott Istenség talán próbálkozik megszólítani titeket, kinyilvánítani a jelenlétét, a világ lármájának zűrzavarában, ahol a figyelmeteket állandóan valami újabb vonja magára… azon az egyetlen módon próbálkozik megszólítani titeket, amely pillanatnyilag a rendelkezésére áll, mert még nem sajátítottátok el az Ő nyelvét, és látjátok a Végsőt oly tisztán, mint én, és még sokan mások… És ha mást nem is – mondta Wace, miközben az istenségek képe elhalványult a képernyőn mögötte, és helyettük ismét Rust Andersen mosolygó arca tűnt elő –, remélem, a Sebzett Próféta története megerősít abban mindenkit, hogy a legnagyobb gondokkal küszködők is eljuthatnak a békességig és örömig.Hogy azok is bocsánatot nyerhetnek, akik a legrettenetesebb dolgokat követték el. Hogy van hazánk, ahová bárki hazatérhet, ha csak tud hinni benne, hogy lehetséges!

Azzal Jonathan Wace meghajtotta kicsit a fejét, a fénykör eltűnt, és miközben a közönség tapsban tört ki, a templom többi lámpája lassan felragyogott újra. De Wace már nem volt sehol, és Robin igencsak csodálta, milyen gyorsan távozott a színpadról. Ez valóban olyan volt, mint valami bűvészmutatvány.

– Köszönjük, J Papa! – szólt a szőke nő, aki korábban Robinhoz is odament, miután még mindig tapsolva felment a színpadra, és ragyogó mosollyal körbetekintett onnan. – Most pedig… – folytatta –, szeretnék néhány szót szólni az EHE küldetéséről itt a földön. Egy igazságosabb, egyenlőbb társadalmon dolgozunk, a legsérülékenyebbek megerősítésén. Ezen a héten – itt oldalra lépett, hogy lehessen tőle látni a képernyőn elinduló filmet – az EHE Fiatal Gondviselők Projektjének gyűjtünk, amely vakációzni viszi az olyan fiatalokat, akik krónikusan beteg vagy rokkant rokonaikat gondozzák.

Amíg beszélt, kis filmrészletek villantak fel mögötte egy csapat tizenévesről: először a tengerparton szaladtak együtt, majd tábortűz körül énekeltek, sziklát másztak, kenuban eveztek.

– Az EHE-ben mi nemcsak az egyéni spirituális megvilágosodásban hiszünk, hanem abban is, hogy a marginalizált csoportok életkörülményeinek javításán munkálkodjunk, az egyházon belül és kívül is. Ha tudtok, kérlek, adakozzatok kifelé menet a Fiatal Gondviselők Projekt javára, és ha szeretnétek többet is megtudni az egyházról és a küldetésünkről, ne habozzatok, kérdezzetek meg egy segítőt, ők örömmel a szolgálatotokra lesznek. Néhány legutóbbi humanitárius projektünk gyönyörű képeivel búcsúzom most tőletek!

Azzal lement a színpadról. Mivel a kaput nem nyitották ki mögöttük, a gyülekezet nagy része a helyén maradt és a képernyőt nézte. Továbbra is csak halovány fények világítottak a templomban, és míg a padsorokban ülő emberek az újabb képeket nézték, David Bowie is halkan énekelni kezdett újra. A képernyőn levest kanalazó hajléktalanok, egy afrikai iskolában széles mosollyal jelentkező gyerekek, és mindenféle színű, nemzetiségű felnőttek követték egymást, akik mintha valami csoportterápián vettek volna részt.