A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Leslye Walton: The Strange & Beautiful Sorrows of Ava Lavender

Candlewick Press, Somerwille, Massachusetts, 2014

Fordította: Körmendi Ágnes

Borítógrafika: Matt Roeser

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © 2014 by Leslye Walton

Cover illustration copyright © Matt Roeser, 2014

Hungarian translation © Körmendi Ágnes, 2016

Copyright © Gabo Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-422-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Annának,
saját szárnyán szálló
tettes- és túlélőtársamnak.

Prológus

Sokak számára magam voltam a hús-vér mítosz, a legpompásabb legenda, a tündérmese megtestesülése. Néhányan szörnyetegnek tartottak, mutánsnak. Nagy balszerencsémre egyszer egy angyallal is összetévesztettek. Anyámnak én voltam a mindene. Apámnak semmit sem jelentettem. A nagyanyámat mindennap az elveszett szeretteire emlékeztettem. De én tudtam az igazat – a lelkem mélyén mindig is tudtam.

Csak egy kislány voltam, semmi több.

Ava Wilhelmina Lavenderként születtem egy figyelemreméltóan tiszta seattle-i éjszakán 1944. március elsején. A születésem később arról lett emlékezetes, ahogy a találó néven csak Pinnacle Lane, Csúcs közként ismert utcánkban aznap viselkedtek a madarak. Napközben, amikor fiatal édesanyám elkezdte érezni a szülési fájdalmakat, a varjak a csőrükbe gyűjtötték az apró cseresznyemagokat, és teleköpködték velük a ház ablakait. A verebek megültek az asszonyok fején, és kibomlott hajszálakat loptak, hogy azzal béleljék ki a fészküket. Napszállta után az éjjeli madarak a gyepre gyűltek, és hangosan zabáltak; áldozataik sikolyai épp olyanok voltak, mint kegyetlenül vajúdó anyám jajongása. Mielőtt mély, szürkületi álomba merült volna – egy nővérnek és egy jó hideg fecskendőnek köszönhetően –, anyám még kinyitotta a szemét, és látta, hogy óriási tollak hullnak rá a mennyezetből. Selymes szélük végigsimított az arcán.

Amint megszülettem, a nővérek elragadtak a szülőszobából, hogy megvizsgálhassák a jelenséget, amit később a névtelen orvosi jegyzőkönyvben csak az enyhe fizikai abnormalitás kifejezéssel említettek. Nem sokra rá hívek tömege gyűlt a kórházi ablakok fénykörébe, gyertyákkal a kezükben. Himnuszokat harsogtak félve és dicsőítve. Mindezt pusztán azért, mert amikor megszülettem, kinyitottam a szemem, aztán kitártam addig burokként rám csavarodó, pettyes szárnyaim.

Legalábbis így beszélik.

Egyetlen orvos sem tudta megállapítani, honnan származhattak a szárnyak. Az ikrem (mert volt ott még egy iker is, Henry) nyilvánvalóan szárnyatlanul született. Egészen addig egyetlen feljegyzés sem létezett olyan esetről, amikor egy emberi lény állati – madár, vagy egyéb – testrészekkel született volna. Az orvostudomány terén sokaknak az Ava Lavender-eset volt az első alkalom, amikor a természettudomány cserbenhagyta őket. Amikor a vallásos tömeg anyám kórházi ablaka alá gyűlt lázas imáival és pislákoló gyertyáival, az orvosok kivételesen irigyen néztek le a hívekre, nem pedig szánakozva vagy megvetéssel.

– Képzeld csak el – mondta az egyik fiatal gyakorló orvos a másiknak –, isteninek hiszik a gyereket! – De csak egyszer dünnyögte el ezt a felvetést. Aztán megtörölte fáradt szemét, és visszatért az orvosi könyveihez, mielőtt visszament volna anyámhoz, hogy megmondja neki az összes többi szakorvos által már rég levont következtetést. Semmit sem tehetnek. Orvosilag legalábbis nem.

– Még csak hasonlót sem láttam – mondta, és megcsóválta a fejét, hogy éreztesse a családdal az együttérzését. Idővel tökélyre fejlesztette ezt a módszert.

Az egész izom-, csont- és keringési rendszerem visszavonhatatlanul összeforrt a szárnyaimmal. Hamar eldöntötték, hogy szóba sem jöhet az eltávolításuk. Túl sok vért veszítenék. Könnyen meg is bénulhatok. Vagy meghalhatok. Úgy tűnt, nem lehet elválasztani a kislányt a szárnyától. Egyik sem maradhat életben a másik nélkül.

Később a fiatal orvos azt kívánta, bárcsak elég pofátlan lett volna, hogy kifaggassa a családot. De mit lehet ilyenkor kérdezni? Szerepel a családfán bármiféle szárnyas lény? Végül kérdezősködés helyett elment, és körbevizitelte a többi beteget, akik kórtörténete nem vetett fel ilyen összetett kérdéseket.

De álljunk meg egy pillanatra, és képzeljük el, hogy megtette. Mi történt volna, ha odafordul a természetellenesen piros ajkú, mogorva ifjú anyához, vagy a különös akcentusú, szigorú, szépséges nagymamához, és felteszi nekik azt a két kérdést, amely minden szárnyas léptemet kísértette:

Honnan jöttem?

És ami még fontosabb: Mihez kezd a világ egy ilyen lánnyal?

Talán anyámnak vagy nagyanyámnak meglett volna rá a válasza.

És talán akkor az egész életem máshogy alakult volna. Az orvos kedvéért vegyük úgy, talán jobb is volt, hogy meggyőzte magát, ő itt már semmit sem tehet, és ennyiben hagyta az egészet. Mert mit tehetett volna? Mint később megtanultam, mit sem számít, ha valaki előre látja a jövőt, ha nem tudja megakadályozni. És ez is csak azt bizonyítja, hogy a történetem sokkal bonyolultabb a születésem történeténél. Vagy akár az életem történeténél. Ami azt illeti, a történetem, mint mindenki másé, a múlttal és egy családfával veszi kezdetét.

Az alábbiakban következik fiatal életem története, ahogy azt megéltem. Egyszerű személyes kutatási projektként kezdődött fiatalkoromban – 1974-ben egy hétvégét szántam rá, hogy a seattle-i központi könyvtárban információt gyűjtsek a születésemről –, ám oly útra terelt, mely aztán az óceán egyik partjáról a másikra vitt. Kontinenseken, nyelveken, magán az időn utaztam át, hogy megpróbáljam megérteni, mi vagyok, és mi formálhatott ilyenné.

Elsőként ismerem be, hogy egyes tényeket talán kihagytam, mert rég elfeledkeztem már róluk akár én magam, akár a többi érdekelt fél. Szórványosan kutatgattam, abbahagytam, elhanyagoltam, újra nekiláttam, összekevertem, és időről időre átrendeztem. Nem lehet semmilyen szempontból teljes munkának mondani. És nem is elfogulatlan.

Alább következik fiatalságom története, ahogyan én emlékszem rá. Az igazság, ahogyan én ismerem. A családomat és az életemet övező mesék és mítoszok – melyek közül néhányat talán épp a kedves olvasó hintett el gondosan –, fogalmazzunk úgy, hogy a végén mind különösmód, már-már szépségesen igaznak bizonyultak.

2014. március

Első fejezet

Anyai nagyanyám, Emilienne Adou Solange Roux tizenkilencedik születésnapja előtt háromszor lett szerelmes.

Ma grand-mère 1904. március elsején született, négy gyermek közül a legidősebbként. Mindannyian a harmadik hónap első napján születtek, Emilienne után 1905-ben René, 1906-ban Margaux, végül 1907-ben Pierette. Minthogy mind a négy gyermek a hal jegyében látta meg a napvilágot, könnyen adná magát a feltételezés, hogy a Roux család igen érzékeny és meglepőn bolondos egyéniségek gyülekezete volt.

Az apjuk, Beauregard Roux ismert frenológus volt, aki állítólag azzal tett a legtöbbet választott szakterületéhez, hogy olyan szép, göndör aranydrót volt a haja és a kézhátán serkenő szőr egyaránt – és hogy épp csak kihallható breton akcentussal beszélte a franciát. Beauregard Roux széles is volt, nagy is, és fél karral könnyedén fel tudta nyalábolni mind a négy gyermekét, míg másik hóna alá a családi kecske került.

Dédanyám tökéletes ellentéte volt a férjének. Míg Beauregard terebélyes volt, grandiózus, szinte kész hegyomlás, a felesége apró, jellegtelen, és a vállát mindig kicsit előregörnyesztve járt. Olajosbarna volt a bőre, míg a férjéé rózsás, a haja sötét, a férfié világos, és míg mindenki felkapta a fejét, ha Beauregard belépett a szobába, a felesége leginkább arról volt észrevehető, hogy egyáltalán nem volt észrevehető. Azokon az éjszakákon, amikor szeretkeztek, a szomszédok nem tudtak aludni Beauregard morgásától, de a felesége szinte egy hangot sem adott ki. Ritkán tette. Ami azt illeti, Trouville-sur-Mer apró falucskájában az első gyermek, nagyanyám születésénél segédkező orvos a szülés időtartama alatt minduntalan fel-felnézett munka közben, hogy meggyőződjön róla, nem veszítették még el a gyermek anyját. Annyira zavarta ez a hangtalan vajúdás, hogy amikor eljött a következő gyermek, René dédnagybátyám születésének ideje, az orvos az utolsó pillanatban megtagadta, hogy segítsen, és Beauregardnak tizenhét kilométert kellett futnia harisnyában Honfleur városáig, hogy valahonnan kerítsen hirtelen egy bábát.

Dédanyámról semmiféle történet nem maradt fenn Beauregard Roux-val kötött házasságát megelőzően. Létezésének szinte semmi más nyoma nem maradt két idősebb leányának, Emilienne-nek és Margaux-nak az arcvonásain kívül, akik mind a ketten az ő sötét haját, olajbarna bőrét és világoszöld szemét örökölték. René, az egyetlen fiú az apjára ütött. Pierette, a legkisebb gyermek Beauregard dús, szőke loknijait örökölte. Egyik gyermek sem tudta az anyja nevét, mind azt hitték, Maman-nak keresztelték, és mire felmerült bennük, hogy ez talán mégsem így lehetett, már késő volt.

Akár volt a dolognak köze Beauregard Roux hatalmas termetéhez, akár nem, 1912 elejére a parányi francia falucska túlságosan is petit lett a férfi számára. Automobilokkal és a napot is kitakaróan magas épületekkel teli városokról álmodozott, de Trouville-sur-Merben nem volt más, csak egy halpiac és Beauregard tulajdon frenológiai praxisa, amelyet pusztán a szomszédasszonyokból tartott fenn. Az ujja már bizsergett az ismeretlen koponyák göcsörtjei után, amelyekből nem olvasott akár ezerszer.

Így hát 1912. március elsején – legidősebb lánya, Emilienne nyolcadik, a fia, René hetedik, Margaux hatodik és Pierette ötödik születésnapján – Beauregard egy Manhatine nevű helyről kezdett mesélni.

– Manhatine-ben – mondta a szomszédoknak, miközben vizet pumpált a házuk előtti kútból –, ha fürdeni akar az ember, vagy csak meg akarja mosni az arcát, elfordítja a csapot, és már folyik is, és nemcsak egyszerűen a víz, mes camarades, de a forró víz. El tudjátok ti ezt képzelni? Mintha minden reggel egy kis csoda fogadna, egyenesen a fürdőkádunkban. – És aztán vidáman felnevetett, a többiek pedig gyanakodni kezdtek, hogy Beauregard Roux talán mégsem olyan beszámítható, mint azt az ember egy ilyen nagydarab fickótól szeretné.

Trouville-sur-Mer asszonynépének nagy bánatára – és persze a férfiakéra, mert senki másról nem lehetett olyan jól pletykálni, mint Roux uraságról – Beauregard alig egy hónapra rá eladta a frenológiai praxisát. Beszerzett hat darab harmadosztályú jegyet az SS France első útjára, egyet a család minden tagjának, kivéve természetesen a kecskét. Egytől tízig megtanította a gyermekeinek a számokat angolul, és nagy lelkesedésében egyszer azt találta mondani, hogy Amerikában még az utcák is olyanok, hogy ahhoz foghatót sem láttak életükben – nem sárosak, mint Trouville-sur-Merben, hanem bronz utcakövekkel vannak kirakva.

– Arannyal – szakította félbe ifjú nagyanyám, Emilienne. Ha Amerika tényleg olyan lenyűgöző hely volt, mint amilyennek az apja képzelte, akkor az utcákat a bronznál mindenképp valami nemesebb anyaggal kellett kikövezniük.

– Ne légy ostoba! – korholta Beauregard gyengéden. – Még az amerikaiaknak is több eszük van, semhogy arannyal kövezzék ki az utcát!

Mint kutatásaim során megtudtam, az SS France a francia mérnöktudomány csodája volt. Több mint kétszer akkora volt, mint a francia kereskedelmi flotta bármelyik másik hajója; arra tervezték, hogy új mércét állítson fel a sebesség, a luxus, a kiszolgálás és az étkezés terén a francia hajózásban. Le Havre zsibongó kikötővárosából indult első útjára, alig negyvenkét kilométernyire Trouville-sur-Mertől.

Az 1912-es Le Havre-ra az osztálykülönbségek egyértelműen rányomták bélyegüket. Keletre Montivilliers, Harfleur és Gonfreville-l’Orcher övezte, Honfleurtől pedig a Szajna folyója választotta el. A XIX. század végén, amikor Sanvic és Bléville szomszédos falvait beolvasztották Le Havre-ba, felsőváros alakult ki az ódon alsóváros fölött, és a két városrészt nyolcvankilenc lépcső és egy fogaskerekű bonyolult hálózata fogta egybe. A XIX. század elején Le Havre hatalmas kikötőjében meggazdagodott, vagyonos kereskedők és hajótulajdonosok hegyoldalba épített villái foglalták el a felső részt. A városközpontban állt a városháza, a Sous-Préfecture, a bíróság, a Le Havre Atlétikai Klub és a törökfürdők. Akadtak ott múzeumok, kaszinók, és néhány igazán díszes és drága szálloda. Ez a Le Havre adott életet az impresszionista mozgalomnak; Claude Monet itt kapott ihletet az Impression, soleil levant megfestésére. Mindeközben a külvárosokat és a régi Le Havre-i kerületeket, ahol a munkásosztálybeli családok éltek, a kikötőhöz közeli, lapos területeket, ahol a tengerészek, dokkmunkások és kétkezi munkások dolgoztak, elhanyagolták. Itt a kimerítő és kiszámíthatatlan munka, a rossz csatornázás, az egészségtelen körülmények határozták meg az életet. Az itteni temetők még mindig az 1832-es kolerajárvány halottaival voltak tele. Itt szedte áldozatait a tüdővész. Itt éltek a bohémek, itt volt a vörös lámpás negyed, a kabaré a nőies ceremóniamesterrel, ahol anélkül megihatott egy italt és szórakozáshoz juthatott bármelyik férfiember, hogy akár a kalapját le kellett volna vennie. És miközben a város felső részében a gazdag havrais-k még sok gyönyörteli és sikeres évre emelték a poharukat, a nyomornegyedek lakói a részegesség, az ürülék, a promiszkuitás és a csecsemőhalandóság mérgező, bűzös kotyvalékában rohadtak meg elevenen.

A Roux gyerekek számára a dokk, ahol a hajójuk horgonyzott, érdekes látványok, szagok, hangok dallamává állt össze, az egzotikus és a köznapi zavarba ejtő egyvelegévé: a tengeri levegő, a környező teherszállító hajókról átcsapó szagok, a halvér savasságával vegyülő harapós kávébabillat; a halomba rakott, egzotikus gyümölcsök, a nyersvászon zsákokba tömött gyapot; a rühes oldalukat vakaró kóbor kutyák és macskák, az amerikai címekkel telerótt nehéz ládák és bőröndök.

Az újságok tudósítói között volt egy fotográfus is, aki impozáns fényképezőgépével dokumentálta a hajó első útját. Míg az első osztályú utasok felszálltak, hogy elfoglalják magánkabinjaikat, a Roux család az utazóközönség többi tagjával egyetemben várta, hogy megvizsgálják, tetvesek-e. Beauregard válla magaslatára emelte Emilienne-t. A kakasülőről a nézők tömege széles karimájú hajóskalapok tengerének tűnt. A párizsi Le Figaro napilapban megjelent kép épp ebben a pillanatban ábrázolja a pompás hajót – és hunyorogva pont ki lehet venni a tömeg feje fölött egyensúlyozó kislány halvány árnyékát.

Csupán egy héttel Anglia elsüllyeszthetetlen hajócsodája, a Titanic pusztulása után szálltak vízre: az SS France fedélzetén utazók mind szinte a bőrükön érezték az alattuk locsogó víz hidegét, ahogy komoly ábrázattal búcsút intettek a távolba vesző dokkban tolongó tömegnek. Beauregard Roux volt az egyetlen, aki a hajó másik oldalára rohant, mert elsőként akarta üdvözölni a bronzzal kikövezett utcák, a beltéri csatornázás és a lehetőségek hazáját.

A Roux család szállása két, a kabin falába épített emeletes ágyból állt, és a kettő közt egy mosdókagylóból. Ha Beauregard túl mélyet lélegzett, kiszippantotta a levegőt a szobából. Maman azt állította, hogy a hajó szüntelen rezgésétől szívdobogása támadt. A gyermekek viszont imádták a parányi kabint, akkor is, ha Beauregard horkolása egyik-másik éjszaka alig hagyott nekik elegendő oxigént.

Az SS France olyan világot nyitott meg előttük, amit előtte elképzelni sem tudtak. Az estéket azzal töltötték, hogy várták, hogy megszólaljon a rögtönzött mulatságok kezdetét jelző magányos hegedű vagy skótduda a raktérben. Jóval ezután azt hallgatták végig lélegzet-visszafojtva, kíváncsian, amint a szomszédok is gondoskodnak a maguk mulatságáról. A gyerekek órákon át hallgatták a falakon átzengő zajokat, és szúrós párnájukba fojtották a nevetésüket. Napokat töltöttek az alsó fedélzetek felderítésével, és próbáltak valahogy belopózni a hajó első osztályára, bár ez szigorúan tilos volt a hozzájuk hasonló, harmadosztályú utasoknak.

Amikor már látni lehetett a hajóról az amerikai szárazföldet, az utasok olyan hatalmasat sóhajtottak megkönnyebbültségükben, hogy a szélirány is megváltozott, és egy teljes nappal tovább tartott az út, de már ez sem számított. Sikerült – mindörökre kilobbant a félelem, hogy a Titanic sötét végzete tulajdon balsorsuk előhírnöke lehetett. Ahogy az SS France a nyugat-manhattani dokk felé úszott, nagyanyám először pillantotta meg az Amerikai Egyesült Államokat. Emilienne-nek fogalma sem volt róla, hogy La Liberté éclaraint le monde, a Szabadságszobor éppolyan francia, mint ő maga, és arra gondolt: Hát, ha ez itt Amerika, akkor bizony igazán ritka rusnya.

A Roux famíliát hamar tetűmentesnek ítélték, és nekiláthattak, hogy bőségben és örömökben gazdag, új életet keressenek, olyat, amilyet csak Amerikában lelhet az ember. Mire Németország hadat üzent Franciaországnak, sikerült beköltözniük egy lelakott, kétszobás lakásba Manhatine-ben. Éjszakánként Emilienne és Margaux egy ágyban aludtak, Beauregard és Maman a másikban, René a konyhaasztal alatt, és a parányi Pierette az íróasztalfiókban.

Nem tartott sokáig, hogy Beauregard rájöjjön, itt milyen nehéz lesz képzett frenológusként eladnia magát – különösképp, mivel a frenológia iránti lázas érdeklődés Amerikában a viktoriánus korszakkal leáldozott. Miből tarthatta fenn egy vaskos akcentusú francia bevándorló a családját, ha a koponyákban olvasáson kívül egyébhez nem értett? Dédapám senkivel sem osztotta meg a félelmeit: Az ír jöttmenteknek is épp elég nehéz odalenn a dokkokban rendes keresetet előteremteni, pedig ők tökéletesen beszélnek angolul. Legalábbis őszerintük.

Beauregard tulajdon szomszédjai nem vették hasznát a tehetségének. Amúgy is ismerték saját, nyomasztó jövőjüket. Helyettük hát inkább Yorkville és a Carnegie Hill utcáin próbálkozott, ahol megannyi jónevű német bevándorló lakott vidéki kúriákban és gazdag emeletes házakban. A feltekert ábrákkal, fém tolómérőjével és porcelán frenológiai fejmintájával felszerelt Beauregard-t hamar behívták a villák mélyére, hogy végigfuttassa tenyerét és ujjbegyét a házbéli Frauen und Fräulein fején, ismét bebizonyítva, hogy Beauregard Roux-nak az asszonyok szolgálata volt a sorsába írva, bármelyik földrészen volt is.

New York rohanó pompájának sem sikerült megingatni Beauregard hitét, hogy ez a világ legcsodálatosabb helye. Maman azonban rendkívül undoknak találta férje imádott Manhatine-jét. A szállásuk parányi volt és zsúfolt, és nem számított, hányszor és milyen alaposan súrolja át a falakat és a padlót szappannal, határozottan bűzlött a macskahúgytól. Az utcákban mészárszékek és munkásnyúzó műhelyek váltogatták egymást, és bronz utcakő helyett szemét és a gyanútlan járókelő lába alatt toccsanó lócitrom fedte őket. Az angol nyelvet érdesnek és rusnyának találta, az amerikai nőket szégyentelennek, mert mit masíroznak ezek végig a városon fehér ruhában, felszalagozva, mi ez a nevetséges ötlet, hogy szavazati jogot követelnek. Maman szemében Amerika nem épp a lehetőségek hazájának tűnt. Inkább úgy érezte, azért hozták át a gyermekeiket, hogy itt haljanak meg. Maman iszonyodva nézte végig, ahogy a szomszédjai egyik gyermeket veszítik el a másik után. Elvitte őket a tüdővész sápatag láza, a szamárköhögés erőszakos rohamai. Belehaltak az enyhe influenzákba, vagy abba, hogy épp rosszkor ittak romlott tejet. Megölte őket, hogy túl kis súllyal születtek, és gyakran magukkal vitték az anyjukat is. Üres gyomorral pusztultak el, a szemükben nem csillant sem álom, sem értelem.

Maman ócska húsból és fonnyadt répából főzött fogásokkal próbálta táplálni a családját, mert erre tellett, és erre is épphogy csak. A gyerekeket alaposan megvizsgálta, valahányszor hazaértek – végigfürkészte a könyök- és térdhajlatokat, a lábujjak közti lágy részt, bekukucskált a fülük mögé, a nyelvük alá, hogy nem lát-e rajtuk kiütést vagy csípést.

Beauregard nem osztozott felesége aggodalmában. Éjszakánként, amikor a házaspár ágyban volt már, és a gyerekek rég aludtak a szobácska túlfelén lévő ágyban, az asztal alá betuszkolva, a szekreterfiókban, Maman próbálta meggyőzni férjeurát, hogy hagyják itt a várost, és régi otthonuk könnyű, francia levegőjén neveljék fel gyermekeiket.

– Ó, mon cœur, szívem – válaszolt a férfi könnyedén –, túl sokat aggódsz! – Azzal megfordult, és mély álomba merült, míg Mamant reggelig rágta a nyugtalanság.

Aztán egy máskülönben jellegtelen tavaszi estén 1915-ben Beauregard Roux nem tért haza feleségéhez és négy gyermekükhöz. Másnap este sem érkezett meg, és az azt követendő egy hónapban sem. Egy évre rá Beauregard Roux egyetlen kézzelfogható nyoma René személye volt, aki hajlott rá, hogy fél karján egyensúlyozva cipelje körbe a kanapét a parányi lakásban.

A híresztelések szerint Beauregard egy német asszonyért hagyta el a családját, egy nőért, aki meddőséggel és homorú koponyaalappal volt megáldva, márpedig minden valamirevaló frenológus tudta, hogy ez azt jelenti, Beauregard engedelmes asszony lelt magának, aki hajlandó volt minden éjszaka hangosan szeretni, ha úgy kívánta. Olyan kreatív történetecske volt ez, hogy még Maman is elhitte. Később ez a hit vezetett oda, hogy a szíve felső kamrájában aprócska lyuk keletkezett, melyet az orvosok tévesen diétájának és ismeretlen származásának tudtak be.

Az igazság szerint Beauregard Roux eltűnése egy felcserélt személyazonosságnak volt köszönhető. Beauregard nemcsak nyers szépséggel bírt, de kiköpött mása volt egy másik férfinak, akivel az egyik helyi hentes rajtakapta a feleségét az ágyban. Minő balszerencse Beauregard-ra nézve, hogy a hentes verőlegényei őt találták meg elsőnek. A holttestre később felpüffedt és azonosíthatatlan cafatokban leltek rá a Hudson folyóban, és a felfedezést a The New York Times egy kurta cikkben futólag meg is említette. A sors iróniája is megmutatkozott ebben a szerencsétlen kavarodásban: Beauregard Roux ugyanis végtelenül szerette asszonyát, üdítőnek találta halkságát, és házasságuk során egyszer sem lépett félre.

Miután Maman rájött, hogy a férjének mindörökre nyoma veszett, befeküdt az ágyba, és az ezt követő három hónapot az ágyneműbe csavarva töltötte, mert az még őrizte az ura erőteljes illatát. A gyermekekkel a szomszédjuk törődött, egy Mrs. Barnaby Callahoo nevű pigmeus, akit a kicsik csak Notre Petit Poulet-nak, a Mi Kis Csirkénknek hívtak, mert a parányi asszonyság rendszeresen nyelvét a szájpadlásához érintve kotyogott, mint egy tyúk. Mrs. Barnaby Callahoo igencsak kedvelte ezt a becenevet.

Maman végül csak kivonszolta magát az ágyból, és könyvelőként talált munkát az utca túlsó végén dolgozó vegytisztítóban. Idővel elég pénzt keresett, hogy hetente háromszor a legolcsóbb lóhússal kínálhassa családját. Pierette-et is kiköltöztette a fiókból.

Mindez idő alatt egyre szembeötlőbbé vált, hogy szép lassan Maman is a saját eltűnésén dolgozott. Emilienne vette észre elsőnek a dolgot, amikor egy zsúfolt utcasarkon az anyja kezéért nyúlt, és az ujjai úgy siklottak át rajta, mintha csak egy füstpászmát markolt volna.

1917-ben Emilienne tizenhárom éves volt, és három testvérével és Mamannal egy társasházakból álló, zsúfolt háztömbben élt. Minden épületnek megvolt a maga jellegzetes gondja a közegészségüggyel, a zsúfoltsággal, a szikkadt lépcsőházakkal. A Roux gyerekek úgy hozzászoktak, hogy a szomszédok hangja átszűrődik a vékonyka falakon, hogy végül mindegyikük több nyelven beszélt – angolul és franciául mind a négyen tudtak, emellett Emilienne olaszul, René hollandul és németül, Margaux pedig spanyolul beszélt folyékonyan. A legkisebb, Pierette, a hetedik születésnapjáig csak egy, később görögként azonosított nyelven volt hajlandó megszólalni, akkor azonban tökéletes franciasággal jelentette ki, hogy „Mon dieu! Où est mon gâteau?”, azaz „Istenem! Hol a tortám?”, mire mindenkiben feltámadt a gyanú, hogy Pierette többet tud, mint gondolnák.

Ebben a háztömbben találkozott nagyanyám élete első szerelmével. Levi Blythe-nak hívták, fekete hajú, csálé cipőben járó kis vakarcs volt. A szomszéd háztömbben lakó fiúk rendszeresen köcsögnek csúfolták, aztán kővel dobálták. Ő volt az első fiú, akit Emilienne sírni látott, a tulajdon öccsét, Renét leszámítva, mert Renének meglepően alacsony volt a fájdalomküszöbe.

Egy különösen borzalmas verés után, melynek szinte a környék minden gyermeke szemtanúja volt, Emilienne és Margaux húga egy hátsó sikátorig követték Levi Blythe-ot, és addig nézték, ahogy vérzik, míg csak Levi oda nem fordult hozzájuk, és rájuk nem ordított, hogy takarodjanak.

El is takarodtak. Egy rövid időre.

Emilienne felkaptatott a családi hajlékhoz vezető lépcsőn, Margaux szokás szerint szorosan a sarkában. Az idősebb nővér letépett a húgával közös ágyra terített lepedő sarkából egy háromszöget, kikapta a jódos üveget az anyja fiókjából, és visszaszaladt a sikátor falához roskadt Levi mellé.

Miután látta, hogy a fiú fintorog, mert a jód csípi a sebeit, Emilienne hagyta, hogy Levi megfogja a pucér fenekét. Később úgy racionalizálta Margaux-nak ezt az áldozatot, hogy „A szerelem bolonddá tesz”.

Emilienne soha többé nem látta Levi Blythe-ot, és ami azt illeti, más sem. Sokan úgy vélték, az anyját végre utolérte az a sok erkölcstelenség, aminek rendszeresen helyt adott otthonában, Levi és két leánytestvére pedig alighanem állami gondozásba kerültek. De persze senki sem tudta biztosan – akkoriban rengetegen eltűntek kevesebbért is, és nehéz volt mindannyiukat számon tartani.

Nagyanyámnak három évébe telt, hogy elfelejtse szegény Levi Blythe-ot. Tizenhat évesen reménytelenül belezúgott egy fiúba, akit születési helye után mindenki csak Dublinként ismert. Dublin tanította meg cigarettázni, és egyszer azt mondta neki, gyönyörű.

– Gyönyörű – jegyezte meg nevetve –, de furcsa, mint az egész családod. – Aztán megcsókolta Emilienne-t, akinek ez volt élete első csókja, majd megszökött Carmelita Hermosával, aki – meglehetősen igazságtalanul – éppolyan imádni való volt, mint a neve.

1922-ben, Emilienne tizennyolc éves korában a Roux család számos olyan változáson ment keresztül, ami csak azt bizonyította, valóban kissé furcsák. Pierette, aki tényleg többet tudott, mint bárki gondolta volna, immáron tizenöt éves volt, és beleszeretett egy idősebb úriemberbe, aki szerette megfigyelni a madarakat. Miután Pierette egyetlen próbálkozása sem tudta felkelteni az ornitológus érdeklődését – beleértve azt a katasztrofális esetet, amikor a legindiszkrétebb helyen felragasztott, pár tollpihét leszámítva anyaszült meztelenül jelent meg a férfi lakóházának tetején –, a lány igen szélsőséges lépésre szánta el magát, és kanárivá változott.

A madárleső nem vette észre Pierette drasztikus próbálkozását, hogy elnyerje végre a kegyeit, és nem bírván ellenállni az ottani jelentős Pelecanus occidentalis populáció csábításának, Louisianába költözött. Ez is csak azt mutatja, hogy nem minden áldozat éri meg. Még akkor sem, sőt, talán akkor a legkevésbé, ha szerelemből hozzák meg. A család szép lassan hozzászokott Pierette vidám reggeli csiripeléséhez, és a szobák sarkában megülepedő és a ruhájukra tapadó sárga tollacskákhoz.

René, a Roux família egyetlen fiúgyermeke, már zsenge tizennégy éves korában túlragyogta apja szépségét is. Tizenhét évesen istennek tűnt a halandók között. Olyan egyszerű kifejezésekkel, mint Lenne olyan szíves?, vagy Volna kedve?, René hisztérikus pirulásra késztetett bármely fiatal lányt. Az utcán amúgy köztiszteletben álló nők mentek neki a falnak, ha René Roux elballagott mellettük; elvakította őket, ahogy a nap megcsillant az ujjperceit borító, szőke szőrszálakon. Ez önmagában is ijesztő jelenség volt, de René még ennél is zavaróbbnak találta, mert Levi Blythe-tal ellentétben René valóban jobban kedvelte az utcában lakó fiúk társaságát a lányokénál, és egy idő után meg is osztotta velük pucér fenekét, bár nyilván nem olyankor, amikor bármelyik leánytestvére a közelben volt.

Pierette-et leszámítva Emilienne állt a legfurcsább Roux hírében. A szóbeszéd szerint nem egy valószerűtlen képességgel rendelkezett: tudott olvasni mások gondolataiban, szabadon átléphetett a falakon, és pusztán az akaratával mozgatott tárgyakat. Ám nagyanyámnak nem volt természetfeletti hatalma, nem volt sem látó, sem gondolatolvasó. Emilienne egészen egyszerűen csak érzékenyebb volt a külvilágra, mint a legtöbb ember, és ennek megfelelően olyasmikre is felfigyelt, amit mások nem vettek észre. Míg egyesek szerint egy leejtett kanál azt jelentette, hogy elő kellett szednie egy tisztát, Emilienne számára ez azt súgta, jobb, ha az anyja felteszi forrni a teavizet, mert nemsokára látogató érkezik. A bagolyhuhogás a közelgő boldogtalanság jele volt. Ha egy bizonyos hangot háromszor hallott egymás után ugyanazon az éjszakán, az halált hirdetett. A virágcsokrok cselesek voltak, mert minden a virágon múlt – a kék ibolyák azt üzenték: Örökre hű leszek, de a magányos csíkos szegfű jelentése az volt: Sajnálom, nem lehetek veled. És bár ez a képesség olykor hasznosnak bizonyult, néha igencsak összezavarta az ifjú Emilienne életét. Nehezére esett megkülönböztetni a világmindenség jelzéseit azoktól, amiket csak ő maga képzelt oda.

Ezért kezdett el csembalózni is – amikor a billentyűkre helyezte ujjait, az összetett hang minden mást kiszorított a fejéből. Éjszakánként szerelmes olasz szonátákat játszott – ezt később többen is párhuzamba állították a hirtelen megugró népességszaporulattal a környéken. Bizony, sok gyermek fogant Emilienne Roux szerelmes zenéjére, és testvérei hangja harmonikusan lengte körül a muzsikát – René lágy tenorja, Pierette éles csipogása, Margaux kísértő altja. Margaux nem volt furcsa, de a többiekkel ellentétben nem volt szép sem. Ettől vált a maga módján különlegessé. Maman továbbra is egyre átlátszóbb lett, immáron olyannyira, hogy a gyermekei könnyen átnyúlhattak rajta, amikor visszatették a tejesüveget a jégszekrénybe, és fel sem tűnt nekik.

Ekkortájt történt, hogy egy, a barátai számára csak Satin, mindenki más számára Monsieur Lush néven ismert alak kezdett tivornyázni alsó Manhattan utcáin selyembéléses kabátkájában, nehéz parfümfelhőbe burkolódzva. Egyesek szerint valahonnan északról jött, Quebecből vagy Montrealból, mert tökéletesen beszélt franciául, bár igen sajátos tájszólásban. Azt is mondták, Manhattan is bevett megállója annak a körútnak, amelyet pár havonta megtett. Nem volt egyértelmű, miért látogatott a városba, de könnyen ki lehetett következtetni, hogy rosszban sántikál, mert igen durva alakokkal mutatkozott, és lába mindig csörömpölt a bal nadrágszárba rejtett flaskától.

Aznap, amikor Emilienne találkozott Satin Lush-sal, az új harangkalapját viselte, frissen ráfestett pipacsokkal. A haja be volt sütve, és épp csak kikukucskált a kalap alól, hogy íves keretbe zárja az állát. Lyukas volt a harisnyája. Május volt, és a tavaszi eső súlyos, nedves csíkokat húzott a kávézó ablakára, ahol Emilienne épp most fejezte be a munkát – feketekávét és ragacsos fánkokat szolgált fel álmukat vesztett íreknek. A cukormáz és a gyűrött büszkeség illata még a ruhájába tapadt. Ahogy arra várt, hogy az eső csillapodjon kissé, ötöt ütött a Szent Péter-templom harangja, és a víz még keményebben kopogott a feje fölött a vászontetőn.

Emilienne arra gondolt, milyen szépek is ezek a pillanatok, úgy bámulta az esőt és a szürkeséget, ahogy az ember egy feltörőben lévő festő képét nézi, akinek már az ecsetkezelése is megelőlegezi a hírnevet. Épp efféle gondolatokba merült, amikor Satin Lush kisétált a kávézóból, és csilingelő lába megtörte a vászontetőn kopogó eső ütemét. Emilienne-t azonnal rabul ejtette, hogy az egyik szeme halványzölden fénylett, és egészen bájosan ütött el másik írisze égszínkékjétől. Úgy vélte, nem is baj, hogy elvesztette az előző pillanat szépségét, mert ez is éppolyan imádni való volt. Ahogy átvágtak a negyeden, Satin kettejük fölé tartotta az ernyőjét, és Emilienne kalapjának karimája időnként a férfi jobb fülcimpájának ütközött, de a szerelmesek észre sem vették az egyre csúfabb időt. Nem tűnt fel nekik a felhők gyülekezése, és hogy az eső már úgy szakadt, hogy a patkányok felfordítottak pár csótányt, a hasukra léptek, és úgy lebegtek végig az utcán parányi rovartutajokon.

Emilienne aznap már jegyeseként mutatta be Satint a családjának, és a férfi egész este a lány körmeinek félholdjait dicsérgette. Satin hamar a Roux család kedvencévé vált. Emilienne gyakorta arra ért haza munkából, hogy Maman és Satin heves beszélgetésbe mélyednek, és az élénk francia nyelv sebesen patakzik ajkukról. És amikor René eltűnt három napra, csak Satin tudta, hol keresse. Mindketten visszatértek, Renének kicsorbult az egyik elülső foga, és Satin jobb fülcimpája hiányzott. Amikor arról faggatták őket, mi történt, csak valamiféle homályos „Látnotok kellett volna, hogy járt a másik” volt a válasz, és az a pillantás, amit akkor vált két férfi, ha az egyiknek titka van, a másik pedig kész megőrizni.

A legkülönösebb fejlemény ez idő tájt azonban a csúnyácska Margaux átalakulása volt. Bár hónapokon át egyre feszültebb tagadásban éltek, a Roux család egy ponton túl már nem halogathatta a beismerést, hogy a tizenhat éves Margaux gyermeket vár.

Emilienne számára különösen zavaros volt ez az időszak. Egészen addig a két leánytestvér tartotta magát előre megírt szerepéhez – Emilienne gyönyörű volt és titokzatos. Néha egy kicsit furcsa, persze. De Margaux? Margaux csak halovány árnyéka volt annak a művészeti ágnak, amelyet Emilienne egymaga jelentett. Volt idő, amikor a titkok Emilienne-éi voltak, és Margaux vágyott rá sajgó szívvel, hogy megtudja, az ördögien pajkos mosoly és a bájosan felvont szemöldök miféle rejtélyt őriz. De most, most Emilienne szíve sajgott, és méghozzá hogyan! Különösen, mivel immáron nem Emilienne-t, hanem Margaux-t, a ragyogó bőrű, rózsás arcú, boldogan csillogó tekintetű Margaux-t tartotta mindenki a család szépségének.

Margaux sosem árulta el a gyermek apjának nevét. Csak egyetlenegyszer, egy gyenge pillanatban – miután a nővére különösen kíméletlenül faggatta – húzta végig Margaux az ujját saját bájosan felvont szemöldökén, és annyit mondott: „a szerelem bolonddá tesz”, mire Emilienne-t kirázta a hideg. Ki is ment a szobából, hogy felvegyen egy pulóvert. Ez volt az utolsó eset, hogy bárki a gyermek apjáról kérdezte Margaux-t. A testvérek áttértek inkább arra, hogy „Ez az a patkány?”-t játsszanak az utcán tovasiető férfiakkal.

Aznap, amikor Margaux gyermeke megszületett, Emilienne valami intéznivaló végeztével ballagott haza, bár utólag senki sem tudta felidézni, mi lehetett az. Pierette a kulcscsontján ült. Csak azt őrizte meg a családi hagyomány, hogy Emilienne harangkalapját – a vörös pipacsokkal megfestett kalapot – elragadta a szél az utcán, és egy lelkes, tízévesforma fiúcska hozta vissza. Emilienne előkotort egy pennyt az erszényéből, hogy megjutalmazza a kölyköt. Ahogy a csillogó érmét a gyermek kinyújtott kezébe tette, belenézett a koszos arcocskába, és feltűnt neki, hogy a fiúnak nem egyforma a két szeme. Az egyik zöld volt, a másik kék. Emilienne hirtelen indíttatásból megkérdezte, ki az apja, de a fiúcska csak megvonta a vállát, és a pennyt a fénybe tartva elszaladt.

Emilienne tovább vonult hazafelé, de most már figyelmesebben vizslatta az útjukba akadó gyermekeket, és nemsokára egy újabb felemás szemű kölyköt pillantott meg, egy újabb gyermeket, aki nem tudta, ki az apja. A szomszéd háztömb előtt találtak még egyet. És még egyet. Egyik háztömbtől a másikig rohantak, és Emilienne tizenkét saroknyi távon tizenhét ilyen kölyköt talált.

Mire visszaértek a családi lakba, Pierette annyira izgatottan ugrált, hogy Emilienne kénytelen volt szegény kis madár-húgát a kabátzsebébe gyömöszölni. A nagy sietségben fellökte Mrs. Barnaby Callahoo-t, és miután talpra segítette, a parányi szomszédasszony azzal a bejelentéssel fogadta, hogy Margaux életet adott a gyermekének.

– Fiú – mondta Notre Petit Poulet, és aprócska ujjai csak úgy repdestek nagy izgalmában –, fekete hajú. És a szeme! Az egyik kék, és a másik… A másik pedig zöld!

Emilienne belépett a lakásba, és látta, hogy Satin Lush, a férfi, akit soha többé nem szólított a jegyesének, a nyitott ablakban ülve cigarettázgat. Satin megvonta a vállát, amikor meglátta.

– Tudod, hogy megy ez – mondta.

Emilienne undorában nekirohant, dühösen taszított rajta egyet, és kilökte az ablakon, miközben azt visította.

– Tizennyolc gyerek!

Satin Lush lepattant a járdáról, talpra ugrott, és elszaladt. Többé senki sem látta.

Hogy Margaux gyermekének érkezése vagy Satin Lush árulása okozta a Roux família vesztét, azt képtelenség eldönteni. De pár órával később az ifjú Margaux-t a folyosó végén lévő közös fürdőszobában találták. Egy ezüstkéssel kivágta a tulajdon szívét, és gondosan letette a kád mellé a földre. A vörös hús- és íncsomó alatt egy levélke lapult, Emilienne-nek címezve.

Mon cœur entier pendant ma vie entière.

Egész szívem egész életemért.

A gyermek nem sokra rá meghalt. Margaux mindössze hat óráig volt anya. A dátum: 1923. március 1.

Mint a legtöbben tudják, a szerelem a saját időszámítását követi, és nem törődik sem a szándékainkkal, sem gondosan felépített terveinkkel. Húga halála után nem sokkal René beleszeretett egy idősebb, nős férfiba. William Peyton zokogott aznap, amikor René Roux-t megismerte. William felesége meglehetősen kompromittáló ölelésben lelt Renére és a férjére a hitvesi ágyban, ahol őt magát két évtizeden át minden éjszaka csak visszautasítás fogadta. René, hogy mielőbb elmenekülhessen a kellemetlen jelenet helyszínéről, kirohant az utcára, de elfelejtette magával vinni a ruháját.

Ahogy végigszáguldott az üzletek szegélyezte utcán családi hajlékuk felé, a nők (és jó néhány férfi) tömegbe verődve követték: hisztérikus állapot vett rajtuk erőt René Roux pucér feneke láttán. Az őrjöngés nemsokára négy és fél napon át tartó zavargássá fajult. Jó néhány kóser üzletet porig égettek, és három embert agyontapostak, köztük a parányi Mrs. Barnaby Callahoo-t. Bonsoir, Notre Petit Poulet.

A pánik elültével René szeretője üzenetet küldött a Roux-lakásra, és könyörgött Renének, hogy aznap éjjel találkozzon vele a Hudson folyó mentén sorakozó dokkokban. Másnap reggel René családja – már amennyi maradt még belőle – arra ébredt, hogy René holtteste az ajtajuk előtt hever, és egy szétterített zsebkendő takarja szép fejét: William Peyton szétlőtte a csinos arcát.

Második fejezet

A kilencszázhúszas évek közepén aprócska, jelentéktelen kis szomszédság lapult meg a Washington állambéli Seattle virágzó városában. A környék, jó háromezer mérföldnyire Beauregard Roux Manhatine-jétől, később, a hatvanas években elveszett a fremonti bohémok árnyékában, és csak a Pinnacle Lane végén magasló házról volt már emlékezetes. És azt is csak azért jegyezték meg az emberek, mert én ott laktam.

A házat fakó búzavirágkékre festették. Teljesen körbeölelte a fehér veranda, és a tetején hagymakupolás toronyszoba magaslott. Az emeleti hálószobáknak hatalmas, fülkés ablaka volt. A ház tetején kis vaspalló húzódott, a végén egy apró erkély nézett a Salmon-öböl felé.

Egy portugál hajóskapitány építtette a házat a XIX. század végén. Az épület babaházszerű báját a kapitány húgának gyermekkori ereklyéje ihlette. Fatima Inês de Dores még mindig gyermek volt, amikor szülei halálát követően Seattle-be küldték, hogy a bátyjával éljen.

A szomszédok hosszú éveken át jól emlékeztek parányi arcára, aznap, amikor megérkezett – az ajka kicserepesedett, vastag, sötét szemöldökét félig elfedte zöld köpenye csuklyája. Undorodva idézték fel, hogy a bátyja arcát miként fűtötte át a vágy, és hogy a férfi ujjai vörösen lángoltak, amikor lesegítette húgát a kocsiból.

Azokban a hónapokban, amikor a bátyja a tengert járta, Fatima Inês nem is annyira gyermekként élt a házban, mint asszonyként, aki a férjét vagy szeretőjét várja haza. Sosem hagyta el a házat, nem volt hajlandó a vele egykorúakkal iskolába járni. Napjait a háztetőn töltötte a galambokkal, mert galambokat tartott. Csuklyás zöld köpenyébe burkolódzva nézte a tengert a kis erkélyről, míg be nem rángatta a sötét bőrű szolgáló, aki főzött a kislányra, és ágyba fektette.

Tavasszal, amikor a kapitány visszatért hosszú tengeri útjairól, díszes ajándékokat hozott a húgának: bőrcsizmás, kardos, kézzel faragott marionettbábut Olaszországból; elefántcsontból és ébenfából készült dominót; rozmáragyarba vésett malomtáblát, amit az eszkimóktól vett csereüzleten; és mindezek mellé mindig járt egy csokor orgona.

Amíg a kapitány a szárazföldön tartózkodott, a lila virágok megédesítették a levegőt részegítő illatukkal, és úgy mondták, a ház éjszakánként különös, aranyló fényben lüktetett. Évekkel később, amikor a hajóskapitány és a húga már rég nem éltek a Pinnacle Lane végén magasló házban, a szégyentelen orgonaillat néha még végighullámzott a környéken.

Ezekben a tavaszi hónapokban mindig szokatlanul tele voltak a templom padsorai.

Az egész szomszédságot a kis Fatima Inêsre gondolva építették fel. De Dores kapitány volt az a jótékony lélek, aki megépíttette a postát, hogy csomagot tudjon küldeni a húgának a többi kikötőből. És ő támogatta az általános iskolát is, annak ellenére, hogy Fatima nem volt hajlandó lejárni oda. Egy meglehetősen különös, a legközelebbi katolikus egyházközség papját is érintő eset után Fatima Inês miatt építettek egy evangélikus templomot is. A húga kérésére de Dores kapitány elintézte, hogy a lányt meglátogassa egy pap, és részeltesse az elsőáldozás szentségében. Egy helyi varrónővel ruhát is készíttetett a nagy alkalomra, egy hosszú, hófehér ruhát, a hátán parányi gombokkal, és egy gyöngyökkel szegélyezett fátylat. A jeles ünnepre fehér rózsákkal töltötte meg a házat, és a virágok lehulló szirmai fennakadtak az elvonuló Fatima csipkefátylán. Amikor a pap ráhelyezte a szent ostyát az ifjú Fatima Inês nyelvecskéjének rózsájára, az ostya lángra lobbant.

Legalábbis a legendák szerint.

A pap soha többé nem volt hajlandó visszatérni a Pinnacle Lane végén álló házba. Pár hónapra rá egy új evangélikus templomban tartották meg az első istentiszteletet.

A kapitánynak egyetlen kérése volt a környék további támogatásáért cserébe: a helyieknek minden évben nyilvánosan meg kellett ünnepelniük Fatima születésnapját a nyári napfordulón. Az első évben senki sem tudta, mire számítson. És aztán arany domborműves, smaragdzöld, fukszialila, mandarinsárga kocsik bukkantak fel a Pinnacle Lane-re vezető földúton. Kék szaténsapkás kis emberkék vezették őket, foltos pónik húzták a kocsikat, melyek az utolsót leszámítva mind ablaktalanok voltak. Az utolsó ablakain át az összegyűlt szomszédság megpillanthatta a ceremóniamestert és Nova Scotia kígyóember-ikreit. A közszemlére tett lehetetlen testtartások váltak az egész esemény legtöbbet emlegetett elemévé, még azután is, hogy megérkeztek az elefántok.

Az ünnepségek az évek előrehaladtával egyre pazarlóbbak és látványosabbak lettek: Fatima tizedik születésnapjára a bátyja Kínából hozatott akrobatákat, amikor tizenegy lett, ráncos kezű, kristálygömbös cigány asszony jelent meg, és a tizenkettedik születésnapján tejszínt lefetyelő, fehér tigrisek jöttek. A nyári napforduló nemsokára jeles ünneppé nőtte ki magát, és legalább úgy várták, mint július negyedikét vagy a karácsonyt: a résztvevők több mérföldes körzetből érkeztek, hogy hajukba fehér százszorszépeket fonva táncoljanak a máglya körül.