Michael Imperioli

Steve Schirripa

WOKE UP

THIS MORNING

Maffiózók, a Soprano család kulisszatitkai

A mű eredeti címe: Woke up this morning

Fordította: Kovács Kristóf

Copyright © 2021 by Archangela Productions Inc. and Noelani Inc.

Hungarian translation  © 2023, Kovács Kristóf

copyright © 2024, Művelt Nép Könyvkiadó

ISBN 9789635800346

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

EGY

A banda újra együtt

Mire véget ért, a Maffiózók száztizenkét jelölést kapott az Emmy-díjra, huszonegyszer meg is nyerte; újra és újra az Év Legjobb Sorozatának jelölték, 2004-ben végül elnyerte a díjat, a kábeltévék történelmében elsőként.

De kezdjük a kezdetekkel. Vagyis, még pontosabban: egy évvel a kezdetek előtt. Amikor Steve meg én leültünk, hogy megbeszéljük a Maffiózókat, az volt az első, ami az eszembe jutott, hogy soha nem hallottam még a teljes sztorit, hogy hogyan került Steve a sorozatba. Ráadásul pillanatokon belül kiderült az is, hogy Steve meg azt nem tudja, én hogyan kerültem bele. Aztán addig-addig beszélgettünk, míg bele nem keveredett a beszélgetésünkbe az egész „régi gárda”. Ma már, ennyi év után hihetetlenül hangzik, hány váratlan fordulat, mennyi csűrcsavar, hány döbbenetes véletlen kellett ahhoz, hogy összejöjjön ez a szedett-vedett, és mégis, egymással egycsapásra valamiféle sajátságos harmóniába keveredő társaság: a Maffiózók stábja. Az elkövetkezőkben ezeknek a beszélgetéseknek a lényegét fogjuk visszaadni, vegyítve két ember sztorijaival, akik elejétől végéig ott voltak a sorozat forgatásánál: a két szereplőválogató az, Georgianne Walken és Sheila Jaffe. – Michael.

De mi a fene az a „sajátságos harmónia”? mit lehet hozzávegyíteni a lényeghez? Egyáltalán, ki találta ki ezt a baromságot? Hagyjuk is a nyavalyába az egészet, és foglalkozzunk a sztorikkal! – Steve.

Steve: Maradjunk a kezdeteknél. 1997-et írunk, te színész vagy New Yorkban. Hány éves is vagy, harmincegy?
És egyszer csak felhív az ügynököd.

Michael: Az az igazság, hogy elsősorban a szereplőválogatóknak kell köszönetet mondanom. Sheila Jaffe és Georgianne Walken, amióta csak ismerem őket, mindig mellettem álltak, belekevertek az összes filmtervbe, amibe belekeverhettek: soha, egy pillanatra se feledkeztek meg rólam. Aztán egyszercsak azzal hívtak fel, hogy „Van itt egy sorozatterv az HBO-nál: gyere ide, találkozz a rendezővel és az íróval!” Akkoriban az HBO még nem készített igazi sorozatokat, úgyhogy ez újdonság volt. Hát jó, elolvastam a forgatókönyvet, és őszintén szólva nem igazán mondhatnám, hogy hű, de mennyire el voltam bűvölve tőle, vagy hogy így meg úgy levett a lábamról. Főleg azért, mert egy pilot-forgatókönyvből még nem derül ki az egész sorozat hangvétele. De azt rögtön láttam, hogy vicces a sztori, bár abban nem voltam biztos, hogy röhögtetősnek szánják. Volt egy film, a Showtime vetítette, Gengszterápia volt a címe, Robert Loggia játszott benne. Förtelem. Egy gagyi vígjáték. És volt egy forgatókönyv, amiből épp filmet forgattak: a Csak egy kis pánik. Mindkettő nagyjából ugyanakkor készült el, szóval, amikor a Maffiózók pilot-könyvét olvastam, még nem tudhattam, hogy mi lesz belőle.

Steve: Hol tartott akkor a karriered?

Michael: Addigra már egy csomó filmben játszottam. Persze főleg ilyen függetlenekben. Meg ott volt a színház. Szóval tudtam miből fizetni a számlákat. Sőt, már egy nagy hollywoodi filmem is volt, épp egy évvel korábban, Az utolsó emberig; és néhány független filmben én voltam a főszereplő. De ezekkel a sorozatokkal, tudod, úgy van az ember, hogy aláír egy forgatókönyv alapján, pedig valójában néha több száz részre szerződsz. És én addig még sose csináltam ilyesmit. Tehát elolvastam a forgatókönyvet, aztán járattam az agyam. Aláírjam? Ne írjam alá?

Steve: És David Chase? Őt ismerted? És a többi színészt?

Michael: Nem, David Chase-t, a sorozat alkotóját és vezető íróját akkor még nem. De a színészek egy részét, akik szóba kerültek, igen. Edie Falco, Tony Sirico, Vinnie Pastore és Lorraine Bracco, mi mind ismertük egymást, Edie kivételével a Nagymenők forgatásáról. Akkor még Lorraine volt köztünk az egyetlen sztár, a Nagymenőkért Oscarra is jelölték. Jim Gandolfinit nem ismertem, de már hallottam róla, csupa jókat.

Szóval David behívott a meghallgatásra. Christopher Moltisanti szerepére, bár akkor még Dean Moltisanti volt a neve, ami szerintem egyáltalán nem működött volna olyan jól. De hát mi működött volna olyan jól, mint ahogy végül működött? Érted, amit mondok, nem? Nem mindegy, hogy mi lett volna, ha – ha az, ami lett, olyan jól működött?

Steve: Mindez mennyivel is volt a Nagymenők után?

Michael: Olyan nyolc év lehetett a kettő között.

Steve: Te Spider voltál abban a filmben. Nem egy nagy szerep, de emlékezetes szerep. Spider, őrá mindenki emlékszik.

Michael: Tény, onnantól fogva a szakmában mindenki tudta, ki vagyok. De az utcán is felismertek!

Steve: Tényleg? Beszóltak, hogy „Spider, hozzál már valami piát!?” Tényleg?

Michael: Atyavilág, dehogy! Az kellett volna még! Ott süllyedek el szégyenemben.

Steve: Te, várjál, mielőtt folytatnánk, még akarok valamit kérdezni. Nem volt ott valami nagyon fura história a Nagymenők forgatásán? Amikor volt neked az a nagyjeleneted…

Michael: Hát igen. Amikor volt az a jelenet, a második jelenetem, ahol mellbe lőnek, akkor kitaláltam, hogy én leszek a saját kaszkadőröm. Felaggatták rám a patronokat, ott, ahol a golyók majd eltalálnak…

Steve: Jó, jó, csak előbb magyarázd el, hogy mik azok
a patronok, vannak, akik nem tudják.

Michael: Azok ilyen apró robbanószerek, mint a petárda, csak nagyon kicsik. Felaggatják rád, lyukat vágnak a ruhádba ott, ahol majd eltalálnak, azok lesznek a golyó ütötte lyukak. Távirányítóval működnek, a rendezőasszisztens nyomja meg a gombot, amikor eltalál a golyó. Általában van egy kis zacskó alattuk vérutánzattal, felrobban az is, te meg reagálsz rá, hogy eltaláltak.

Nekem az volt a dolgom, hogy amikor eltalálnak, hátrazuhanjak, neki a bárpultnak, onnan meg le a földre. Jól kipárnáztak, és el is próbáltuk az esést egypárszor, mielőtt felvettük. Az egyik kezemben volt egy pohár, azt vittem épp ki az asztalhoz, de nem törhetetlen üvegből készült. Amikor leestem a földre, a pohár ripityára tört, az üvegcserepek felvágták az ujjamat, nagyon erősen vérzett. Marty (Scorsese) meg üvöltött, hogy „Állj! Ne mozduljatok! Senki se mozduljon!” Fekszem a földön, minden csupa vér körülöttem, akkor már éreztem, hogy kész,  az ujjaimnak annyi, felnézek és látom, hogy ott áll fölöttem De Niro, lenéz rám, mintha azt mondaná, hogy hű, bazeg…

Rohantak velem a kórházba, látták, hogy össze kell varrni az ujjamat. Queensben voltunk, a rendezőasszisztens vitt be a kórházba; beállítunk, mire ahányan csak voltak a kórházban, mind rázendítettek, hogy „Kék kód! Kék kód! Sürgősségi eset!” Rögtön kerítettek egy hordágyat, mert azt hitték, ott halok meg nekik három golyó ütötte lyukkal a mellkasomban, én meg egyre csak az ujjaimról magyarázok, meg mondogatom, hogy filmforgatásról jövök. Nyilván azt hitték, félrebeszélek!

Hiába magyarázom nekik, hogy egy forgatásról jövök, oda se figyelnek rám. Szerintük már csak perceim lehetnek hátra. Azért berobognak velem a műtőbe, kezdik levagdosni rólam a ruhát, és akkor veszik észre a patronokat meg a drótokat meg a vérzacskókat. „Hát erről beszélek”, mondom nekik. „Csak az ujjamat vágtam meg! Filmforgatásról jövök, Robert De Niróval!” „Jó, jó”, nyugtatgatnak, ragtapaszt tekernek az ujjamra, aztán azt mondják, hogy várjak a folyosón. Négy órát várakoztattak, mire végre összevarrták az ujjamat.

Utána visszamentem, csináltunk egy új felvételt, de végül szerintem az első felvételt tartották meg. És tudod miért? Azért, mert így avatják fel az embert, amikor befogadják a Maffiába. Megvágják az ujjadat. A véredet veszik, aztán elégetik egy szenten. Mármint egy szentképen.  Szóval engem így avattak fel filmszínésznek. Gengszterfilm-színésznek. Tessék, vérzik az ujjam, a nagyfőnök, a capo, Scorsese, meg De Niro szeme előtt, ez volt a beavatásom! Azért van ebben valami fantasztikus, nem?

Steve: Hát de. Aztán megvolt a Nagymenők, és mehettél vissza pincérkedni, jól tudom?

Michael: Naná. Muszáj volt megélnem valamiből. Hány éves is lehettem, huszonhárom? Ingáztam a pincérkedés meg a színészet között, ha szerepet kaptam egy filmben vagy a színházban, addig otthagytam a pincérkedést, aztán visszamentem. Így ment ez körülbelül huszonöt éves koromig, utána már a színészkedésből is ki tudtam fizetni a számlákat.

Steve: Ott tartunk, hogy ott ülsz David Chase előtt,
a meghallgatáson. Az milyen volt?

Michael: Keményen felkészültem arra a meghallgatásra. Azt a jelenetet vettük elő, amikor Christopher meggyilkolja „Email” Kolart, és belenéztünk abba is, amikor Pussy meg én megpróbáljuk besuvasztani a hullát egy konténerbe.

Na, David, neki aztán igazi pókerarca van. Lehetetlenség leolvasni róla, mi jár a fejében. Sose árulja el magát. Annyira nem reagált semmire, hogy azt hittem, untatom. Csak felületes instrukciókat adott, ilyeneket, hogy „Nem tudnád egy kicsit dühösebben?”, vagy hogy „Sok vagy, nagyon sok”.  Tudod, egy ilyen meghallgatáson, ahol mindenki instrukciókat ordibál feléd, végül elkezdesz úgy viselkedni, mint egy színész, mert annyira nem bízol önmagadban, azt hiszed, hogy el fogod baltázni. Én is egész idő alatt azt éreztem, hogy kész, vége, szörnyűség, amit művelek, de azért csak dolgoztam, mint az állat, megpróbáltam mindent, mert nagyon tetszett az a szerep. Aztán egyszer csak megszólal David, hogy „Kösz szépen”. És ennyi, vége. Ahogy kimentem abból a szobából, biztos voltam benne, hogy elszúrtam, hogy halálra untattam mindenkit és kizárt, hogy én kapjam a szerepet.

Steve: Én azért inkább a pókerarcú rendezőket szeretem, sokkal jobban, mint azokat, akikkel már mind találkoztunk, tudod, akik áradoznak, hogy hú, de isteni vagy, fantasztikus, atyaúristen, aztán hazamész, és hív az ügynököd, hogy „Figyelj, hát imádtak a meghallgatáson!” És ahogy az ügynököd kimondja, hogy imádtak, te már tudod, hogy kész, véged. Hogy az „imádtak” az azt jelenti, hogy nem te kaptad meg a szerepet. Te meg hazamentél, és vártál, hogy hívjanak.

Michael: Hívtak is, azzal, hogy ugorjak át Los Angelesbe, hadd nézzenek meg az HBO főnökei is, ami nagy szó, mert első osztályon repülsz, luxushotelben laksz, a meghallgatáson pedig ott ül egy tucat HBO-s nagyfőnök. Akkor már én voltam az egyetlen, akit Christopherre hallgattak meg, illetve akkor még Dean volt a neve. Lorraine is ott volt, őt Melfire hívták be.

Steve: Hogy mi? Oscar-díjra jelölték, de behívják meghallgatásra?

Michael: Igen. Aztán ott voltak még hárman, akiket Tony Soprano szerepére hallgattak meg. James Gandolfini; Michael Rispoli, aki aztán Jackie Aprile szerepét kapta meg; és még valaki, akinek nagyon ismerős volt az arca, de nem tudtam hová tenni. Sheila Jaffe, a szereplőválogató odalépett hozzám, és megsúgta, hogy ez Steven Van Zandt, az E Street Bandből – csak most épp Silvio parókája volt rajta, és nem az a kendő, amit a bandában hord.

Steve: Szóval Michael Rispoli, James Gandolfini, Little Stevie Van Zandt, mind játszhatták volna Tony Sopranót.

Michael: Igen, és az az igazság, hogy azt hittem, Michael játssza majd. Michael remek színész, rengeteg szerepben láttam már, biztos voltam benne, hogy ő kapja meg, és ezzel a szereppel megcsinálja a karrierjét. De hát tehetségesek voltak mind a hárman, nagyon tehetségesek, és végül mindnyájan bekerültek a Maffiózókba.

Steve: Te mit gondolsz magadról, jó szoktál lenni ezeken a meghallgatásokon? Vagy inkább rossz? Melyik a kettő közül?

Michael: Szeretem a meghallgatásokat. Általában szeretem. Régebben sokkal gyakrabban jártam ilyenekre. Szeretem, hogy nagy a tét, és nagy a nyomás az emberen.

Steve: Most viszont már van egy Emmy-díjad. Ötször jelöltek, egyszer nyertél. És a Golden Globe? Arra nem jelöltek?

Michael: De, kétszer is. A Golden Globe-ot William Shatner és Donald Sutherland nyerte helyettem. Donald Sutherland, az oké, azt még meg tudom emészteni. De William Shatner? Az azért már egy kicsit sok volt.

Na és te, Steve? Neked mi a sztorid?

Steve: Én a második évad második epizódjában kezdtem. 1999 júniusában voltam meghallgatáson.

Michael: Tetszett, amit addig láttál a sorozatból? Egyáltalán, láttad előtte?

Steve: Egy-két részt megnéztem. Tudod, én akkor épp Vegasban voltam, nemigen maradt időm tévézni. De tudtam a sorozatról, hogy milyen sikeres. Az egyik haveromnak nagyon tetszett. Amikor megemlítettem neki, hogy megyek a meghallgatásra, majd megőrült az izgalomtól.

Egy esküvő miatt kellett New Yorkba mennem. ’99 júniusában. És ha már ott voltam, hát melóztam egy kicsit. De volt állandó munkám, én voltam a főanimátor a Riviera Hotelben.

Michael: De színészkedtél is már valamicskét.

Steve: Igen, sőt, volt ügynököm is. Merthogy már játszottam előtte egyszer-kétszer. Benne voltam a Férjek gyöngyében, a Chicago Hope-ban, de csak kicsike szerepekben. Például én voltam a kidobóember a Félelem és reszketés Las Vegasbanban. Amikor kihajítjuk Benicio Del Torót és Johnny Deppet, én meg Benicio gurulunk a földön. El is törtem az órámat. Aztán volt egy kis szerepem a Casinóban. Ha nagyon lelassítva nézed, és feltekered a hangerőt, akkor engem hallasz, hogy „Joey, vigyázzz! Vigyááááázzzz!” Ennyit rólam a rivaldafényben.

Szóval, mondom, nem is a Maffiózók miatt jöttem New Yorkba, hanem arra az esküvőre. Véletlenül jött össze az egész. Péntek délután volt. Az esküvő másnapra volt kitűzve. Megkaptam a szövegemet faxon. Azoknak, akik nem ismerősek ebben a világban, hadd magyarázzam el: a színésznek csak azt a részt küldik el a forgatókönyvből, amit a meghallgatáson kell játszania. Csak azt, semmi mást.

Eredetileg Skip Lipari, az FBI-ügynök szerepére hívtak. Na, beállítok, ott ül Georgianne Walken, lélekegyedül, az irodában. Nekilátok a szövegnek, Skip Lipari szövegének, Georgianne leállít, hogy ne idegeskedjek, látja rajtam, hogy ideges vagyok. Ne féljek, mondja nekem, csak mi ketten vagyunk itt, senki más. Amivel sikerült is lenyugtatnia.
De hát persze hogy ideges voltam, zöldfülű létemre!

Michael: Igen, a kezdőknek általában a saját idegeik a legveszedelmesebb ellenségük.

Steve: Nekem mondod? De tény, hogy Georgianne egy életre lekötelezett. Azzal, hogy lenyugtatott. Szóval darálom tovább a szöveget, és Georgianne egyszercsak megszólal, hogy szerinte én nem leszek hiteles mint FBI-ügynök.
De van egy másik szerep, amire már van egy jelöltjük, de azért csak próbálkozzak meg vele. Ez a szerep pedig Bobby Bacala volt. Azt a jelenetet csináltuk, amikor Bobby meg Dominic (Dominic Chianese: a Junior Sopranót játszó színész – a ford.) az orvosi rendelőben vannak. „Egész jó”, mondta utána Georgianne.

Aztán visszamentem Las Vegasba, ott hívtak fel. David is meg akar nézni, mondták. Nekem viszont semmi kedvem nem volt hozzá. Nem akartam szórni a pénzt.
A szálloda, a repjegyek, minden… de hát, azt mondja a feleségem, csak akkor vagy boldog, ha színészkedhetsz. Így aztán visszamentem New Yorkba. Elmentem a Silvercup Studiosba, elmondtam a szöveget David Chase-nek, neki is azt az orvosi rendelős jelenetet. Voltak vagy tizenöten abban a stúdióban. David csak annyit mondott, amikor vége lett
a meghallgatásnak, hogy szerinte nagyon jó volt. Ennyi. Én meg mondom, hogy kösz, hogy megnézett, és kimentem. Másnap reggel hív Georgianne. „Tudom, nem veled kéne beszélnem”, mondja, „hanem az ügynököddel, de muszáj elmondanom, hogy száz ember közül te lettél a győztes.
De meg is érdemled, keményen megdolgoztál érte.” Hát ez az én történetem.

Jólesett az a hívás. Nagyon. Vannak ilyen pillanatok az életben, tudod. Amikor visszanézel a dolgokra, és elgondolkozol, hogy mi lett volna, ha… ha cikkbe megyek, amikor cakkba kellett tolna? Mi van, ha el se megyek arra az esküvőre? Akkor minden másként alakult volna.

Michael: Nekem mondod? Tudod, hogy majdnem nem én kaptam meg a szerepemet?

Steve: Ne már, te most viccelsz? Tényleg?

Michael: Tényleg. Még a pilot epizódos meghallgatás előtt Woody Allen is behívott egy szereplőválogatásra. Mindig is szerettem volna vele dolgozni, és most tessék, itt volt az alkalom. Méghozzá nagyon is jó. Az egyik filmjéhez, az egyik nem-olyan-remekmű filmjéhez, Sztárral szemben volt a címe.

Steve: Én meg a Wonder Wheel – Az óriáskerékben játszottam. Az se tartozik a legjobb filmjei közé.

Michael: A Sztárral szemben sztárja Leonardo DiCaprio volt. Leo meg én dolgoztunk már együtt, az Egy kosaras naplójában, nagyon élveztem azt a melót, és erre tessék, itt az új lehetőség! Enyém a szerep! Az ügynököm meg állhat neki megpróbálni egyeztetni a két melót.

Steve: A Maffiózók jó gázsit kínált, gondolom.

Michael: Igen. Woody Allen pedig elég gyengét.

Steve: Woody Allen mindig a minimumot fizeti.

Michael: A Woody Allen-filmben kis szerepem volt, de jónéhány forgatási nappal. Az ügynökök, ha egyszerre két forgatása van az ügyfelüknek, általában megpróbálnak valahogy egyeztetni mindkét film producerével. Nálam a Maffiózók élvezte az elsőbbséget, a másik produkciónak kellett alkalmazkodnia hozzá. Ment is minden simán
– egészen addig, míg fel nem virradt az a nap, amikor mindkét produkciónak szüksége lett rám. „Döntsd el, melyiket akarod” – mondta az ügynököm –, „a pilot epizódot, vagy a Woody Allen-filmet?” De hát már tudod, hogy melyiket választottam. A Woody Allentől kapott szerepemet Sam Rockwell vette át.

Steve: Ügyes srác vagy, jól döntöttél.

Michael: Erre én is áment rebegek, tesó.

Amikor szóba kerül, hogy Steve meg én – na meg a többiek – hogyan kerültek be a Maffiózókba, a legtöbben nem is tudják, hogy minden egy kis, független filmmel kezdődött, amit Steve Buscemi írt és rendezett, meg a főszereplője is ő volt: a Bárbajnokokkal. Nagy szerencsémre kaptam egy kis szerepet abban a filmben, hála két nőnek. Már beszéltünk róluk korábban: mindketten kezdők voltak még a szereplőválogató szakmában. Az egyik: Sheila Jaffe, aki azt a kis kávézót vezette, ahova akkoriban jártam; a másik Georgianne Walken, történetesen Christopher Walken felesége. Azóta mind a ketten a szakma elitjébe küzdötték fel magukat. És most meséljük el szépen a történetet a történet hátterében. – Michael

Michael: Ti hogy kezdtétek a pályát?

Georgianne: Őszintén bevallom, hogy akkor, amikor betöltöttem a negyvenet, és ráébredtem, hogy kezdenem kell valamit az életemmel, azon felül, hogy én vagyok Christopher Walken felesége. Adódott egy kiváló lehetőség, találkoztam néhány remek producerrel Izraelben. Csak úgy, a semmiből, egyszer csak előkerítettek. Én meg azonnal hívtam Sheilát. Sheila ismert mindenkit a kávézóból, ahol dolgozott – és ahol az egész filmszakma megfordult.

Sheila: Hoszteszként kezdtem, aztán én lettem a főnök a Central Caféban. A színészek szerettek odajárni, mintha nekik találták volna ki a helyet az Upper West Side-on, rengeteg színész járt oda, vagy dolgozott ott, Bruce Willis például pultos volt, mielőtt színésznek állt volna. Illetve akkor már színészkedett, de még csak az off-Broadwayen. De oda járt Robert De Niro, Robert Duvall, aztán Sean Penn, Matt Dillon, Cher… hihetetlen egy hely volt.

Georgianne meg én ott találkoztunk. Odajött hozzám, azzal, hogy elhívták Izraelbe, egy forgatásra. „Nem akarnál velem dolgozni?”, kérdezte. „De hát nekem fogalmam sincs, mi az a szereplőválogatás”, próbáltam szabadkozni. Ő meg letorkolt, hogy ugyan, nem lehet az olyan bonyolult, majd csak kiszaszeroljuk valahogy!

Michael: Szóval bekerültetek a szakmába, egyre több filmhez válogattatok szereplőket, és végül Steve Buscemi mellett kötöttetek ki, a Bárbajnokokban. Ti mire vagytok kíváncsiak egy szereplőválogatásnál?

Sheila: A feladatunk egyértelmű volt: „Találjatok nekünk arcokat, új arcokat, igazi emberarcokat!” Csak hát ezt könnyebb mondani, mint megcsinálni, mert az igazi emberek, vagyis akik nem színészek, hajlamosak lefagyni a kamera előtt. Viszont vannak színészek, akik a megszólalásig hasonlítanak a nem-színészekre: mi elősorban rájuk hajtottunk.

Georgianne: Mintha visszatérnének a régi szép idők, amikor az emberek még úgy néztek ki, mint az emberek. Amikor még nem kalifornizálódott a fél világ, érted, kikre gondolok, ugye? Akik Kaliforniába költöztek, ahol még szebbek lesznek, mint ahogy odaköltöztek, pedig már akkor is szépek voltak, a gyerekeik meg, na, ők egyenesen gyönyörűek. Én viszont olyan embereket kerestem, akiket akár a metrón is leszólíthatok, hogy „Mondja, szerepelt már valaha filmben?” Ülök a metrón, megyek melózni, és szóba elegyedem velük. Ezt a fajta valódiságot kerestük: ezektől az emberektől működnek a független filmek.
A valódi emberektől.

Sheila: Amikor Georgianne és én belefogtunk a szereplőválogatás-bizniszbe, a rendezők, akikkel dolgoztunk, mint például Steve Buscemi vagy Alex Rockwell, mind John Cassavetes hatása alatt álltak, ránk pedig ezek a rendezők hatottak. Ők alakították az érzékenységünket, az ízlésünk az ő ízlésük volt, hogy könnyebben megtaláljuk, akiket ők kerestek. Ezeket a John Cassavetes-színészeket.

Michael: Mint Ben Gazzara vagy Peter Falk. És Gena Rowlands, ő rengeteg Cassavetes-filmben játszott. És ő volt John Cassavetes felesége.

Sheila: Imádom ezeket a fazonokat. Mert olyan valódiak, érted? Sam Rockwell, na, őt is imádtuk, eleinte minden válogatásra behívtuk. Ilyen volt az ízlésünk, na.

Michael: A Bárbajnokok vezetett el a Maffiózókhoz.

Sheila: David látta a Bárbajnokokat. Azt mondta: „Az a két csaj kell nekem, akik ahhoz a filmhez válogattak szereplőket. Mert olyan remek, valódi arcokat találtak.” És a Bárbajnokok stábjából jónéhányan a Maffiózóknál kötöttek ki.

David Los Angelesben dolgozott, én meg épp oda tartottam, a Beverly Hills csórói előkészületeire. Georgianne is benne volt, csak ő a New York-i részlegnél. És ahogy Los Angelesben válogatom a színészeket a filmhez, felhív Suzie Fitzgerald.

Michael: Az HBO-tól.

Sheila: Azzal, hogy küld nekem egy forgatókönyvet. Elolvastam. Hű, ez nagyon jó, gondoltam, ez a Tommy Soprano, micsoda egy csávó! Mert akkor még Tommy volt, csak később lett Tony.

Michael: És rögtön fel is vett szereplőválogatónak, pedig akkor még sose dolgoztál tévének.

Sheila: Fogalmunk sem volt semmiről. Sose csináltunk még tévét. Azt se tudtuk, milyennek kéne lennie. A színészek, akiket megkörnyékeztünk, mind a független filmből jöttek, moziszínészek egytől egyig, ők se nagyon tudták, mi kell a tévének. Akkoriban a színészeknek még nem igazán fűlt a foguk a tévéhez, sőt, egy filmszínész reputációjának kifejezetten ártott, ha tévézett is.

Michael: Igen, az két külön világ, sok szempontból.
De azóta sokat változtak a dolgok.

Sheila: Atyavilág, hát ma már mindenki tévézik!

Michael: David pedig azt vette a fejébe, hogy egy mozifilm szintű tévéjátékot csinál. Ezért kellettetek neki épp ti ketten, csajok, mert tudta rólatok, hogy ti kiszagoljátok az igazi arcokat, az igazi New York-iakat. A valódiakat.

Sheila: Igen és az akcentusom is tetszett neki. (nevet) Amikor Melfi szövegét olvastam, és madarakról volt szó, én, a bronxi gyerek, nem sirályokról beszéltem, hanem síírrrájokról. Neki tetszett, hogy így beszélek.

Steve: Mesélj, milyen volt Daviddel dolgozni ezekben a kezdeti időkben? Mert mi annyit láttunk belőle, hogy tökéletes pókerarca van. Felmondod neki a szöveget, ő megköszöni, te meg mehetsz, amerre látsz. Semmi csacsenolás, semmi jópofizás. Milyen volt, amikor becsuktuk magunk mögött az ajtót?

Georgianne: David egy pillanatra sem hagyja abba a gondolkozást. Ez neki valahogy a génjeiben van. Az a csodálatos vele, hogy mindenre emlékszik a gyerekkorából. Mindenre! És a saját gyerekkori emlékeit dolgozta fel
a Maffiózókban. Még az utcanevekre is emlékezett. A boltokra. A sarkokra, ahol a nagy balhék történtek. Káprázatos memóriája van. De nem egy érzelgős típus. Elmagyarázza, hogy mit akar, aztán magadra hagy. Ő már korábban is részt vett egy-két komolyabb tévés produkcióban, mint például az I’ll Fly Away, vagy a Miért éppen Alaszka?, meg a Rockford nyomoz; szóval eléggé ismerte a terepet. Tudta, hogy mit lehet a tévében, és azt is, hogy ő mit akar tőle.
És felismerte, ha a szeme elé kerül, amit keres.

Sheila: Megnézte, amire kíváncsi volt, ahhoz egy snitt is elég, aztán viszlát. Vagy megcsinálod elsőre, vagy nem csinálod meg. Sokféle rendező van: van, aki a válogatáson instruálja a színészeit, hogy kiszagolja, hogy mi jár a fejükben, de David alig szólalt meg. Néha nekem kellett rákérdeznem, hogy nem csinálhatnák-e meg még egyszer a jelenetet. Többnyire rábólintott, de ő maga sose állt elő azzal, hogy ismételjük meg, illetve csak nagyon ritkán. És, legalábbis szerintem, félt, hogy nem fogja megtalálni, akit keres.

Steve: Azért előfordul néha, hogy becsukódik egy színész után az ajtó, és David azt mondja, hogy igen, őt kerestük?

Georgianne: Nem, illetve csak egyszer, Nancy Marchandnál. Ez is abban az időben történt, Nancynek tüdőtágulása volt, de két emeletet kellett felkutyagolnia a stúdióig. Az ügynöke előre figyelmeztetett, hogy úgyse fog nekünk szöveget olvasni, de én azért csak behívtam. Leült szemben a kamerával. Dumálgattunk, aztán pár perc múlva azt mondja, hogy „Na jó, hol az a szöveg?” És ezzel meg is hódította David szívét. Egyszerűen ő volt Livia, és kész.
Az, hogy már vagy egy millió ilyen nagypofájú, tenyérbemászó némbert játszott már, nem is számított.

AZ EMBER azt hinné, hogy megtalálni a színészt, aki Tony Sopranót játssza majd, az a legbonyolultabb. David Chase azonban – vele mindjárt elbeszélgetünk hosszasabban is
– úgy emlékszik vissza, hogy a legnehezebb dolga Livia szerepével volt. – Michael

David: A legnehezebb dolgom Livia szerepével volt: kész rémálom. Már nem is tudom, hány színésznőt hallgattunk meg, és mind a „bolondos olasz mamma” figuráját hozta. Nancy Marchand viszont… csak beállított a stúdióba, és én azonnal felfedeztem, hogy, „Te jó isten, ez az anyám! Kiköpött az anyám!” Alig mertem hinni a szememnek, olyan boldog voltam. Ahogy beszélt, ahogy gesztikulált, jézusom, az egész családom majd megveszett, ahogy meglátta!

Michael: Mindenki rögtön ráismert?

David: Egy pillanat alatt! „Jé, a Norma néni!” És tényleg, mintha ő maga jelent volna meg előttünk. Nancy egyszer meg is jegyezte: reméli, hogy ez a nő, akit játszik, már nincs közöttünk.

Nancy Marchand már akkor egy élő legendának számított: igazi Broadway-sztár volt, négy Emmy-díjjal, a  Lou Grantben játszott szerepéért, tehát nincsen abban semmi meglepő, hogy David Chase egyből elájult, amikor szembetalálkozott vele a meghallgatáson.

De arra azért mindnyájan emlékszünk, milyen nehezen ment a szereplőválogatás a továbbiakban. Már amikor egyáltalán ment. – Michael

Michael: Máig nem felejtettem el az HBO szereplőválogatásait. Emlékszem a váróteremre, ahol együtt ülök a többi színésszel.

Sheila: Nekem a Maffiózók volt az első tévés munkám, nem csoda, hogy nem is igazán tudtam felkészülni rá, hogy mit is jelent valójában. Nem tudtam, hogy mindenkit egyszerre hívunk be. Ami nemcsak a színészeket idegesíti fel, hanem engem is. Mindenki egyszerre érkezik, aztán ülnek, méregetik egymást, majdnem mindenki ismer majdnem mindenkit, és mindenki ugyanarra a szerepre jelentkezett.

Michael: Aztán megmutattuk magunkat a nagyfőnököknek is. Ott volt Chris Albrecht, Carolyn Strauss, Susie Fitzgerald, az HBO összes nagyfejűje.

Sheila: Bizony! A váróterem közvetlen szomszédságában van az a terem, olyan, mint egy dobozszínház, egy feketére festett dobozszínház. A főnökök a nézőtéren ülnek, kényelmes fotelekben, David meg a többi író mellett, ott volt például Frank Renzulli, aki a kezdetek kezdetekor is benne volt a Maffiózókban, mindenki ott volt. Én meg együtt olvastam a szöveget a színészekkel. Idegőrlő egy meló volt. Hiszen jól akarod végezni a munkádat, azt akarod, hogy jó színészeket találj, hadd örüljön David meg a többi nagyfőnök.

Michael: Hogyan kapta meg Jim Gandolfini Tony Soprano szerepét??

Sheila: Az egész a Sundance Filmfesztiválon (amerikai független filmfesztivál – a ford.) kezdődött. Egy Melissa Painter nevű író-rendezőnő, Jim ismerőse, meghívást kapott a fesztivál workshopjára egy forgatókönyvvel, ha jól emlékszem, Wildflowers volt a címe, hogy kidolgozza a könyvet. Két színészre volt szüksége hozzá: a sztori egy lányról szólt meg az apjáról, akivel elég fura viszonya
van.

Elsősorban egy lányt keresett, egy nagyon különös arcú lányt. Clea DuVall a Sunset Boulevard-on dolgozott, abban a kávézóban, ahová jártam. Neki pontosan olyan arca volt, mint amilyenről Melissa álmodozott. Fiatal volt, talán tizennyolc-tizenkilenc éves. Melissa, ahogy meglátta, azonnal beleszeretett. Most már csak az apát kellett megtalálnunk. Melissa azzal állt elő, hogy van neki egy barátja, egy nagyon kedves barátja: mit szólnánk Jim Gandolfinihez?

Gandolfinit láttuk már, de mindig nehézfiúkat játszott, ez az apa viszont egy hippi volt, vagyis egy nagyon másik fajta szerep, de jó színésznek tartottuk. Én láttam A vágy villamosában is, ott Aida (Turturro) volt a partnere. Mindig jó, izgalmas színésznek tartottam, de sose láttam még tőle olyan figurát. De végül is, afféle laboratórium vagyunk, szóval miért ne, gondoltam. Gandolfini pedig eljátszotta a szerepet – és remek volt benne.

Így hát én ismertem Jim másik oldalát is, azt, amit a közönség még sosem látott, és tudtam, hogy mi mindenre képes. Nagyszerű ember volt. És a szerepet mintha csak neki írták volna. Láttam, hogy milyen jó humora van, láttam a kedvességét, láttam rajta a szerető apát, a férfit, aki a családjáért él. Ha a Maffiózókra gondolunk, elsőre mindig a keménykedések jutnak az eszünkbe, és azt már tudtuk, hogy Jimnek a kisujjában van a keménykedés, de a mélyebb rétegeit még nem ismertük. A Sundance-filmben viszont egy szerető apát játszott, aki aggódik a lánya miatt.

Steve: Szóval így találtátok meg Jimet. És aztán mi történt?

Georgianne: Hadd kezdjem azzal, hogy Sheila és én New Yorkból válogattuk a szereplőket. David viszont eddigre már visszament Los Angelesbe. Ott válogattunk, ahol a színészeket találtuk, ahol én és David, vagy Sheila és David egy fedél alatt lehettünk. Béreltünk egy helyiséget a meghallgatásokra a Hetvenkettedik utcán, volt ott egy asztal, pár szék, meg a kamera, nálam. Jim New Yorkban lakott. Amikor beállított a Hetvenkettedik utcai helyiségbe az emeleten, leült, beszélgetni kezdett Daviddel, egy darabig mintha feszengett volna, aztán kibökte, hogy még nem áll készen a szöveg olvasására. Ez az anyag sokkal bonyolultabb annál, mondta, mint ahogy elsőre gondolta volna. Megkérte Davidet, hogy hadd jöjjön vissza később. Aztán mire visszajött, David már Los Angelesben volt.

Sheila: Kapott egy repülőjegyet Los Angelesbe. Csak David, ő és én voltunk ott, David házában, a garázsban. David kezelte a kamerát, én voltam Jim partnere. Azt a jelenetet vettük, amikor Melfi és ő a kacsákról beszélgetnek.

Steve: És, mint rendesen, David most se szólt, egy szót se.

Sheila: Csak annyit, hogy „Köszönöm szépen, jó utat hazafelé. Köszönöm, hogy eljött.” Ennyi, senki többet, egy szót sem. David egyáltalán nem fakadt ki, hogy „Na, megtaláltuk az emberünket!” Végül is, meg kellett mutatnunk a felvett anyagot mindenkinek. De azért felmentünk a nappaliba, betettük a kazettákat – bizony, VHS-kazettákat, olyan régi már ez a történet! –, végignéztük, és mindketten felizgultunk, de tényleg. David rámnéz, és azt kérdezi:
„Ő az emberünk?” Én meg: „Ő az emberünk.”

David is pont így emlékszik erre a történetre. – Steve

Steve: Ajánlottatok húzóneveket is Tony szerepére? Mert amikor a Maffiózók először adásba került, egyedül Lorraine Bracco nevét ismerhette a közönség.

David: Ha egy nagy forgalmazónál mutatjuk be – mint ahogy később így is alakult –, akkor biztos, hogy húzóneveket akartak volna a megrendelők. Az HBO-nál talán szintén szóba került, de csak úgy szőrmentén.

Michael: Rosszul tudom, hogy Chazz Palminteri volt az egyik lehetséges húzónév?

David: Jól tudod. Szó volt róla, de csak úgy kutyafuttában. Az HBO-nál nagyon nyitottak voltak mindenre. Én meg halványan emlékeztem még Jimre a Szóljatok a köpcösnek!-ből, de a többi munkájáról nem tudtam. Bejött
a meghallgatásra, meggyőző volt – aztán még a felénél se tartottunk, fogta magát, és elment; azzal, hogy majd pénteken visszajön. Beszéltem az ügynökével, aki váltig mondogatta, hogy igen, vissza fog jönni pénteken. El is jött a péntek, és én, esküszöm mindenre, ami szent, azt hallottam, hogy meghalt az édesanyja. Csakhogy az a mama akkor már évek óta nem élt! És Jim nem jött el pénteken.

Végül hazamentem Kaliforniába, ő pedig megjelent a házamban, a garázsban, kazettára vettük a meghallgatását. Addigra már tudtam róla, arról híres, hogy belenéz a szövegbe, és közli, hogy ez egy vacakság, semmi kedve hozzá. De a meghallgatás végére már mindenki tudta: ő a mi emberünk, ez egyértelmű.

Ahogy telt-múlt az idő, végül mindenkivel sikerült beszélnünk a stábból, de tudni akartuk az „eredettörténetüket” is. Ki tudná elképzelni a Maffiózókat úgy, hogy Lorraine Bracco játssza Carmelát, és nem Edie Falco? Pedig majdnem így alakult! Lorraine híres alakítása egy maffiózófeleség volt Martin Scorsese Nagymenőkjében, a Maffiózók egyik „ősatyjában” – ki más lehetett volna Carmela? David és a szereplőválogatók is erre a szerepre hívták be a meghallgatásra. És kis híján így is lett. – Michael

Michael: Mondd csak, tényleg Carmela szerepére hívtak be meghallgatni?

Lorraine: Az úgy volt, hogy Sheila Jaffe küldött nekem egy forgatókönyvet. Egy maffiasztorit. Mondom neki, „Tíz éve már, hogy minden maffiaszerepet visszautasítok, nem akarok több ilyet játszani.” De Sheila könyörgött, hogy olvassam el, és találkozzak Daviddel, aki nagyon szeretne látni engem. „Nem, nem”, tiltakoztam tovább. „Mit akarsz”, így Sheila, „boruljak térdre előtted, hogy olvasd el?” „Jó”, mondom, „elolvasom”. El is olvastam. „Hűha”, mondom, „álljunk csak meg! Hiszen ez remek!” De még akkor is azt mondtam az ügynökeimnek, hogy nem akarom eljátszani Carmelát. Azok meg a hajukat tépték: „Akkor mit akarsz?” „Nem akarom”, válaszoltam nekik, „Dr. Melfit akarom eljátszani!” Máig emlékszem, mit feleltek: „Ennek Maffiózók a címe, nem Dr. Melfi!” És könyörögtek tovább, hogy találkozzak Daviddel, de ne említsem neki, hogy Melfit akarom játszani.

Erre Chris Albrecht (az HBO igazgatója) összeültette Jimmyt, engem, meg Davidet Los Angelesben. Nem tudom, hogy igazi meghallgatás volt-e, vagy csak személyesen is meg akart-e ismerkedni velünk. Mindenesetre Jim meg én előadtunk egy jelenetet a könyvből. És ez volt az a pillanat, amikor közibük vágtam a bombát: „Én egyszer már eljátszottam Carmelát. Nehéz lenne most újra eljátszani, csak másképp, vagy pláne jobban. Mára már más ember lettem, ma már dr. Melfit akarom eljátszani.”

Steve: Szóval a szereplőválogatáson sem voltál Carmela.

Lorraine: Nem, csak Melfi. „Melfi, vagy semmi”, ezt mondtam nekik. Erről szólt az egyik nagy vitám Daviddel: „Figyelj”, mondom neki, „sose látsz diplomás olasz csajt. Én meg egy ilyet szeretnék eljátszani. Én akarom eljátszani ezt a nőt.” Aztán sokat beszélgettünk a terápiáról, arról, hogy szedek-e gyógyszereket: akadt közös témánk bőségesen. Végül sikerült meggyőznöm őket.

Steve: Igen, a Maffiózók kapcsán sokan beszélnek az olasz-amerikaiakról szóló előítéletekről. Nekik azt válaszolhattuk, hogy tessék, itt van nektek egy okos, diplomás olasz csaj! Le is esett az álluk!

Lorraine: Igen, végül David is megértette, pláne, hogy egy nő, egy anya, egy színésznő mondja neki. „Tudunk mi mást is”, mondtam neki, „nemcsak pastát főzni a konyhában! Ez a szerep tökéletes lesz nekem!” A másik, amit nagyon szeretek Melfinél és Tonynál, az a kettejük közti intimitás. Hogy olyan személyes a viszonyuk. Tonynak bíznia kell ebben a nőben, és szerintem elsősorban olyasvalakiben bízhat meg, aki a „földije”.

Így hát Lorraine mint Carmela lekerült a napirendről. Új színésznőt kellett keresni. Mindenki azt mondja, Edie Falco volt a tökéletes választás: mindenki, kivéve Edie Falcót. – Steve

Steve: Régóta ismerjük már egymást, de akkor még nem ismertelek, amikor bekerültél a sorozatba. Mindig színésznő akartál lenni?

Edie: Gyerekkoromban az anyukám egy amatőr színházban játszott. Lezavarta a nappali munkáját, esténként pedig szaladt a próbáira, a színészbarátai közé, hihetetlenül aranyosak voltak. Anyu nagyon komolyan vette a dolgot, halálra melózta magát, a szövegét felvette a kazettás magnójára, úgy tanulta – én meg elkísértem a próbákra, és néztem az előadásokat.

Ez a legmenőbb dolog a világon, gondoltam akkoriban. Beleszerettem  minden egyes színészbe, két próba között mindig flörtöltem valamelyikkel. Kölyökként roppant izgalmas, eleven időszak volt ez. Azt hiszem, már akkor sejtettem, hogy én is itt fogok kikötni – de csak úgy, ahogy a mamám. Nappalra van egy rendes munkahelyem, este a színház, hétvégenként pedig az előadások.

Szóval mindig vonzott a dolog, de hogy ebből éljek… Ki a fene képes ilyesmire, gondoltam. Máig nem értem, hogy sikerült a végén mégis belekeverednem. Egyáltalán nem így terveztem, legalábbis komolyan nem.

Michael: Végül mégis színész lett belőled, mi más lett volna. De hogy vezetett el az út a Maffiózókig?

Edie: Akkor éppen a Ozt forgattuk. Imádtam. Akkor szerettem bele a tévésorozat műfajába. Szerettem a szabálytalanságát, hogy mindig adódik egy-egy epizódom, azt pár nap alatt felvesszük… De csak épp hogy nem haltam éhen belőle – aztán egyszer csak kapok egy telefont, hogy jöjjek el egy meghallgatásra valami Maffiózók című izéhez, amiről akkor már hallottam is. Azt hittem, énekesekről szól (a sorozat eredeti címe: The Sopranos – a ford.) soha meg nem fordult volna a fejemben, hogy nekem is részem lehetne benne. „Holnap lesz a meghallgatás” – mondta az ügynököm.

A Mayflower Hotelben volt a meghallgatás. Előtte elolvastam a forgatókönyvet: „Ismerem ezt a nőt, mint a tenyeremet – és hétszentség, hogy nem én kapom a szerepet”, gondoltam. Ha olasz-amerikai, akkor Annabella Sciorra vagy Marisa Tomei kapja, vagy bárki más azok közül, akik megkapják azokat a szerepeket, amikről én álmodoztam akkoriban. Úgy hallottam, Cathy Moriarty lesz Carmela. Elmentem a Mayflowerbe: David volt ott, meg Johnny V (Ventimiglia), ő olvasta Tony szövegét. De ott volt még Georgianne és Chris Albrecht is.

Bementem, felolvastam a szövegemet, de jóformán oda se figyeltem rá. Aztán David megkért, hogy próbáljak meg egy olyan jelenetet, amit még nem is olvastam. „Oké”, mondtam magamban, „miért ne?”. Amúgy fogalmam sem volt, hogy kik ezek az emberek, arról pedig végképp nem, hogy milyen fontosak lesznek majd nekem az elkövetkező években. Végül elmentem, és rögtön el is felejtettem az egészet. Van abban valami megnyugtató, amikor biztosan tudod, hogy úgyse te kapod meg a szerepet. Mindig igyekszem a legjobb formámat hozni ezeken a meghallgatásokon, legalább én szórakozzak jól, ezzel szoktam bíztatni magam. Aztán másnap felhívnak, hogy megkaptam a szerepet. Ezt elképzelni sem mertem volna. És olyan gyorsan történt minden!

Sheila és Georgianne elmesélték a történetét, hogy hogyan kapta meg Edie Carmela szerepét. – Steve

Sheila: Mindenki biztos volt benne, hogy Cathy Moriarty mellett döntünk. Mindenki, aki látta a Dühöngő bikát, azt mondta: Cathy remek lesz, jó az akcentusa, működik a kémia közte és Jim közt… Edie viszont eszébe sem jutott senkinek, mert ő játszott az Ozban, vagyis, mi úgy tudtuk, foglalt.

Michael: Ki javasolta Edie-t?

Sheila: Cathy és Jim végeztek, és utána egy vita alakult ki. Carolyn Strauss és Chris Albrecht, az HBO két főnöke egymásra néztek, és Carolyn azt kérdezte: „És Edie Falco? Vele próbálkoztál már?” „Szerintem ő most foglalt”, mondtam, „az Oz miatt”. „De nem állandó szereplő”, vitatkozott Carolyn, „csak visszatérő”. Az állandó, az annyit jelent, hogy ahhoz a sorozathoz vagy szerződve, gyakorlatilag a sorozat tulajdona vagy, viszont ha csak visszatérő vagy, csak azokra a napokra kellesz nekik, amikor forgatnak veled, egyébként semmi közük hozzád. És annyit én is tudtam, hogy Edie a lehető legjobb választás lenne.

Michael: Edie egyik legvonzóbb vonása Carmela szerepében az volt, hogy sokszor anélkül adta vissza a figura ellentmondásos lényét, hogy egy árva szót szólt volna.

Georgianne: Ha egy szóval kellene jellemeznem a tehetségét, a képességeit, talán sztoikusnak nevezném; bár nem vagyok biztos benne, hogy ez a leghelyesebb kifejezés.
Ő maga viszont mindenképpen az, sztoikus. Ez a nő a való életben a karján cipeli a beteg kutyáját. Egy jól megtermett kutyát, hadd tegyem hozzá. Láttam egyszer, ahogy jön be a parkolóból: mi baja a kutyának, értetlenkedtem magamban, miért cipeli? Jó nagy kutya volt. „Nincs jól szegénykém”, magyarázta Edie. Nahát, gondoltam, micsoda áldozatkész nő ez! Mert az, ilyen a természete: és ez azóta sem változott. Ez Edie: erő és törékenység egy személyben – és ez az arcán is látszik. Nem is kell színészkednie, elég, ha önmagát adja.

Talán mindenki észrevette már: ebben a fejezetben majdnem minden szereplőnek magánhangzóra végződik a neve. Merthogy majdnem mindenki olasz ebben a sorozatban. Jó, nem mindenki, de majdnem mindenki. Éspedig nem ok nélkül.

Georgianne: Nem lehettek mások, csakis olaszok, David ragaszkodott hozzá. Nem azért, hogy a többieket kizárja, hanem azért, mert a sorozat témája ezt kívánta meg. Ezeket a szerepeket nem játszhatja el egy ír-amerikai, velük egyszerűen nem működne a történet. És mégis, amikor közölte velem, hogy olaszokat keressek, csak néztem rá, alig tudtam kinyögni, hogy egy kezemen meg tudom számolni, hány olasz színészt ismerek. És ahogy haladtunk előre a válogatással, mindenkit kikérdeztem a családjáról, majd megőrjítettem mindenkit – és mégis, egyre kisebb körből válogathattam.

Behívtam Patty McCormackot, Adriana anyjának a szerepére. Patty eredeti vezetékneve Russo volt. David azonnal tiltakozott, hogy Patty nem olasz, de én megnyugtattam, hogy igenis olasz, New York-i olasz, isten engem úgy segéljen, vakuljak meg, ha nem igaz.

Öt évadot húztam le Az amerikai tini titkos élete című sorozatban, úgyhogy nekem elhihetitek, minden szerepek közül a kamaszokra a legnehezebb színészt találni. Mert nem elég, hogy a jelölted képes legyen eljátszani a szerepet, de azért ne legyen túl nagyképű, hogy sztár lesz belőle. Arra is figyelned kell, hogy a kölök elég fegyelmezett legyen a kemény munkához, ami a forgatással jár, és képes legyen megtalálni az egyensúlyt a munka és minden más között, ami egy kamasz életét kitölti, márpedig nekem, két lány apjának elhihetitek, hogy egy kamasz életében rengeteg minden történik.

Szerencsére Sheila és Georgianne kétszer is igazi aranybányára találtak – még akkor is, ha ebben a két esetben megszegték a „csak olaszokat!” szabályt: Robert Iler szédületes volt, mint A. J.; és Jamie-Lynn Sigler már nem is játszotta a szerepet, egyszerűen ő maga volt Meadow. Őket is a meghallgatásukról kérdeztük. – Steve

Robert Iler: A muterom nagyon kiborult a meghallgatás után. Ott ültünk a szobában, körülöttünk mindenki olasz, lehettek vagy százan, mind hátranyalt séróval, bőrdzsekiben, és mindenki maffiózónak tettette magát. Cuki digó maffiózóbébinek. Én meg… vagyok vagy száz kiló, csupa szeplő, abszolút ír. De arra egész életemben emlékezni fogok, hogy akárhányszor csak kimondtam, hogy bazdmeg, David mindig felnevetett. Kimondtam, felnevetett, kimondtam, felnevetett – aztán végül megszólalt, hogy oké, megkaptad a szerepet.

Steve: Tényleg? Még ott, a szobában?

Robert: Nem, igazából akkor már visszamentem a suliba, a muterom hívott fel. Amikor kiderült, hogy bekerültem a Maffiózókba, az egész családom rázendített, hogy „Hűha, most aztán híres leszel, tévésorozatban játszol, megcsináltad, Robert!” Aztán én is ezt mondogattam, amikor forgattuk a pilot epizódot, de Tony Sirico figyelmeztetett, hogy „Nem, ez nem így működik, mióta világ a világ, állandóan pilotokat forgatunk, de lehet, hogy aztán soha többé nem látjuk egymást.” Én meg mehettem haza ezzel a hírrel a családomhoz. Hogy nem, nem leszek híres. Ők meg csak néztek értetlenkedve. Aztán megjelent az óriásplakát
a Times Square-en.

Georgianne Walken is mesélt nekünk erről a sztoriról. – Steve

Georgianne: Ki tudna nemet mondani egy kölökre, aki tele szájjal bazdmegel egy meghallgatáson, pedig a szövegben nincs is benne?

Steve: Tényleg? Nem volt benne a könyvben?

Georgianne: Nem, én legalábbis úgy tudom, hogy nem volt benne. Miért is lett volna egy gyerek szövegében? Hány éves is volt, amikor bejött a válogatásra? Tíz? Tizenegy? De az ő esetében egy őstehetségről beszélünk. Robert, az Robert. Nem egy színész színész. Nem akart gyereksztár lenni, csak felbukkant szereplőválogatásokon, néha kapott szerepet, néha meg nem. Én a teljesen szokványos gyerekeket próbálom megtalálni. Itt is az volt a legfontosabb, hogy ne… hogy is mondjam csak, ne színpadi gyerekek legyenek, bár ez a kifejezés eléggé bántó. Hogy ne legyenek aranyosak meg cukik, hogy senkinek ne jusson az eszébe megcsipkedni a kis pofikájukat.

Jamie-Lynn Siglert se nagyon lehetne aranyosnak nevezni. Annál ő sokkal több. – Michael

Steve: Hadd kérdezzelek meg, Jamie, te hogy kerültél a Maffiózókba?

Jamie-Lynn Sigler: Tizenhat éves voltam. Addig csak egyetlen egyszer játszottam színházban, zenés színházban. Aztán voltam még egy-két szereplőválogatáson is. Volt ügynököm és menedzserem, de mindkettő nagyon kis név a szakmában. Főleg a Backstage hirdetéseiből tájékozódtam, ahol többnyire színpadi szerepekre kerestek színészt, a Broadwayre, vagy turnékra. Azon a nyáron, amikor betöltöttem a tizenhatot, egy nyári táborba készültem, azt akartam, hogy én is ugyanolyan legyek, mint a barátaim. Indulás előtt kaptam egy telefont, hogy egy tizenhat éves, olaszos külsejű lányt keresnek a Maffiózók című sorozatba. Ennyit tudtam a dologról, többet nem. Aztán megkaptam a szöveget is, azt a jelenetet, ahol Meadow és Carmela veszekszenek, mert Meadow sítáborba akar menni Hunterrel, a barátnőjével.

A cím alapján azt hittem, valami musicalről van szó, és úgy gondoltam, elég olaszos a külsőm, úgyhogy elmentem a meghallgatásra. Az első alkalommal Georgianne dolgozott velem, aki az elképzelhető legmelegebb szívű, legszeretetreméltóbb teremtés, az ő jelenlétében mindenki jól érzi magát. A jelenet pedig ismerősnek tűnt: veszekedés a mamával, aki  nem hagyja, hogy azt csináljam, amit szeretnék.

Utána hazamentem. Akkor még nem volt mobiltelefon, csak a telefonunk rögzítőjén várt egy üzenet a menedzseremtől: arra kérnek, hogy másnap menjek vissza a meghallgatásra. Vissza is mentem: David volt ott, azt a jelenetet vettük, amit az előző nap, aztán megkérdeztem, hogy kell-e énekelni. „Miért”, kérdezte David. „Semmi, csak úgy kérdeztem”, mondom.

Michael: De végül azért csak énekeltél, ugye?

Jamie-Lynn: Persze. Az énekszámomat később írták bele a sorozatba, szerintem az én kedvemért. Aztán két nap múlva megint visszahívtak: akkor már a producerek is ott voltak, és rajtuk kívül még egy rakás Meadow-, és
A. J.-jelölt.

Steve: Mi? Te háromszor voltál szereplőválogatáson?

Jamie-Lynn: És utána egy kamerapróbán is. Az volt a negyedik. Akkor már csak ketten maradtunk a lányok közül. És megint ugyanaz a jelenet, a veszekedés Carmelával – és egy másik, amikor Meadow és Tony az ősökről beszélgetnek, akik felépítették a templomot. Johnny V olvasta Tony szövegét.

Azt mondták, nem tetszik nekik, hogy olyan barna a bőröm. Pedig a meghallgatás előtti héten ki se mentem
a napra. Hosszú ujjú ruhákban jártam augusztus közepén, abban mentem el az HBO székházába a belvárosban. Szörnyű megalázó volt, még csak tizenhat voltam, életemben először voltam szereplőválogatáson, minden új volt, és minden nagyon ijesztő.

Van ám még egy, mindmáig titkos sztori a Maffiózók szereplőválogatásáról. Hesh szerepe – ő egyfajta rabbifigura Tony Soprano szemében, és majdnem egy olyan ember kapta meg, aki két dologról híres: hogy a hatvanas években, az  Ed Sullivan Show-ban állandóan balhézott a feleségével és partnerével, Anne Mearával; a Seinfeld-show-ban pedig a fiával, George Constanzával ordítozott. – Michael

Sheila: Van egy apróság Heshsel kapcsolatban, amiről csak kevesen tudnak, de Georgianne és én tudjuk. Péntek volt, ti meg hétfőn akartátok elkezdeni forgatni a pilot epizódot. Megpróbálták elérni Georgianne-t. Én Los Angelesben voltam, Georgianne Connecticutban. Hétvége volt, Georgianne-t nem lehetett elérni, ezért engem hívtak Los Angelesben, hogy… elmesélhetem?

Georgianne: Persze, miért ne?

Sheila: Jerry Stiller lett volna Hesh.

Georgianne: Jerry Stiller David választása volt. Jerry Stiller és Steve Van Zandt, mindkettőjükhöz David Chase ragaszkodott.

Georgianne: Péntek volt, én már hazamentem, de az HBO valahogy megtudta, hogy Jerry elvállalt egy reklámot a sorozat helyett.

Steve: Szóval két napotok volt hogy kerítsetek egy  új Hesht igaz? Aki legyen meg hétfőre!

Sheila: Halálra rémültem. Már nem is tudom, minek köszönhettem – a sorsnak, a vakszerencsének, fogalmam sincs – az ötletet, hogy felhívjam Jerry Adler lányát, Alisa Adlert, aki színészügynökként működött. „Hol az apád?” – kérdeztem. Történetesen épp New Yorkban volt.

Georgianne: Én nem is tudtam erről az egészről, egészen hétfőig, amikor Sheila felhívott azzal, hogy ezen a hétvégén történelmet írtunk. És tényleg, Sheila, mint a bűvész a nyulat a cilinderből, úgy húzta elő a csodálatos Jerry Adlert.

Steve: Igen, így, visszanézve, tökéletes megoldásnak tűnik.

Sheila: Jerry Stiller, vele minden másképp alakult volna.

Steve: Én még csak elképzelni sem tudom.

Sheila: Jerry Stiller viszont halálra kereste magát azon a reklámfilmen.

Georgianne: Egy szerencsés baleset, mindenki számára.

Michael: És akkor most beszéljünk arról is, hogy hogyan került Steven Van Zandt a Maffiózókba. Ez a legfurább história az egészben. Mi úgy tudjuk, David Chase látta Steven beszédét, amit a Rock and Roll Dicsőség Csarnokában mondott; a Rascals laudációját – és azonnal tudta, hogy ez az ember kell neki a sorozatába. Eredetileg az volt a terv, hogy ő játssza Tony Sopranót. Most gondoljatok bele: valaki, aki életében nem volt még színész! Ti mit szóltatok hozzá?

Georgianne: Én azt, hogy bárki, aki az E Street Bandben játszik, aki végigcsinálta mindazt, amit az a banda hosszú évek alatt, az megbirkózik ezzel a feladattal is.

Utánajártunk annak is, mi járt Steven Van Zandt fejében, amikor Georgianne és David megkeresték az ötletükkel, hogy ugyan, játsszon el egy főszerepet a Maffiózókban. – Steve

Michael: Nemrég újra megnéztem a beszédedet a Rock and Roll Dicsőség Csarnokában. Remek volt, értem, hogy David miért figyelt fel rád. Már csak az a kérdés, mit gondoltál te, amikor David megtalált az ötletével? Gondoltál arra, hogy visszautasítod az ajánlatot?

Steven Van Zandt: Elsőre azt hittem, csak zenéről lesz szó, sok ilyen felkérést kapok. Meg is lepődtem, amikor kiderült, hogy azt akarják, hogy színészkedjek. Ráadásul egy meglepően jó forgatókönyvvel. Eleinte nem is tudtam, mit feleljek, de akkoriban épp nem akadt munkám, szóval úgy gondoltam, megszólított a sors.

Michael: Akkor már évekkel azelőtt kiléptél az E Street Bandből.

Steven Van Zandt: Igen. Sőt, úgy gondoltam, a zenével magával is végeztem. A Sun City sikere után senki sem akart dolgozni velem: ha valakinek sikerül megdöntenie egy kormányt, akkor érthető, ha sokan idegesek lesznek a neve hallatán.

Michael: A Művészek az Apartheid Ellenről beszélsz, amit te hoztál létre, hogy felhívja a világ figyelmét arra, hogy mi folyik Dél-Afrikában. Az a koncertsorozat, na, az nagyot szólt, áldjon meg érte az Isten.

Steven Van Zandt: Kösz. De azért komolyan beszélek: nem volt az annyira tragikus história, mint ahogy hangzik, de mégis, az emberek szemében valahogy veszélyes lettem. Na, szóval épp sétáltatom a kutyámat, amikor egyszer csak betoppan az életembe David Chase. Nekem soha ilyen fordulat nem jutott volna az eszembe. Pedig szeretem a műfajt, minden erről szóló könyvet elolvasok, láttam minden gengszterfilmet, a harmincas évekig visszamenően. Ilyen az, amikor valaki Jersey-ben nő fel. Tehát annyira ismerős terepnek tetszett, hogy azt gondoltam, miért ne próbálkoznék meg vele? Adjunk neki egy esélyt, ugorjunk neki!

Steve Schirripa: Volt lámpalázad?

Steven Van Zandt: Nem tudtam én még annyit, és főleg, nem voltam még annyira gógyis, hogy lámpalázam legyen.

KETTŐ

Első évad

Orálszex és terápia

Mikor lett a rosszfiúkból jófiú?

Sokan úgy vélik, az amerikai film bűnöző antihősének első felbukkanása Humphrey Bogart alakítása volt, a Magas-Sierra című 1941-es filmben. Roy „Veszettkutya” Earle-t megölik a film végén, már hogyne ölnék meg – de előtte még lehetősége nyílik arra, hogy fizesse egy lány műtétét, hogy újra járni tudjon. Igaz, ebbéli buzgalmát fokozza az a terve, hogy a műtét után feleségül veszi a lányt – de így is az övé a nézők rokonszenve. A rosszfiúk jófiúsítását később Martin Scorsese emelte a művészet rangjára, először az Aljas utcákban, utána a Nagymenőkben, amelyben, voltam olyan szerencsés, én is játszottam. Ez a két film, meg az a rengeteg, amelyik folytatta, amit ezek elkezdtek, a hétköznapi emberek tulajdonságaival és gondjaival ruházta fel a maffiózókat, bonyolult lelki életet kölcsönzött nekik a fegyvereik, a pénzmosási gondjaik, és a hullaeltakarítási problémáik mellé.

Ám a katolikus neveltetésükkel küzdő maffiózók, akik mintha a nézők szimpátiájáért esdekelnének, kizárólag mozivásznon fordultak elő, a tévéképernyőnek várnia kellett rájuk – egészen David Chase érkezéséig. Bár addigra jó harminc éve létezett már a színes tévé, de ha bűnügyi történetről volt szó, megmaradt fekete-fehérnek – mármint abban az értelemben, hogy a jófiúk jók, a rosszfiúk pedig rosszak.
A mozivászon antihősei nem jutottak be a tévébe.

Pedig akadtak jól megírt tévédrámák, kiváló szereposztással: a Külvárosi körzet, az Esküdt ellenségek, a Miért éppen Alaszka? – de egyik sem tett még csak kísérletet sem arra, hogy átmentse a mozi világát, úgy képi világában, mint történetében, egy részekből álló tévésorozatba. És főleg, egyik se tette próbára a nézőit azzal, hogy újragondolja mindazt, amit idáig tudott jóról és rosszról, illetve a kettő között húzódó szürke zónáról, azáltal, hogy rokonszenvezni kényszerítse őket egy olyan emberrel, ki már a sorozat ötödik epizódjában puszta kézzel megöl valakit.

Manapság, mikor szinte egymást érik a jobbnál jobb drámák a kábeltévéknél, a streamingszolgáltatóknál, elképzelni is nehéz, hogy volt idő, amikor a fizetős kábeltévé-csatornák jóformán semmi eredeti anyagot nem adtak le, hála az őket gúzsba kötő szabályzatoknak. Volt egy-két kivétel, például az HBO-n az Oz, amiben egy csodálatos, fiatal színésznő, bizonyos Edie Falco játszott, vagy a Szex és New York – de még ezek is alig néhány hónappal előttünk kerültek adásba. És ezzel vége is a dicsőséglistának: a Maffiózók pilot epizódja kopár, sivár terepen landolt 1999. január 10-én, amikor bemutatták.

És egycsapásra megváltoztatta a világot, éspedig egyszer
s mindenkorra. – Michael

Steve: Mesélj, milyen volt a pilot epizód forgatása?

Michael: Jó mulatság, férfimunka volt. Remekül éreztük magunkat. A stáb egy részét ismertem korábbról, például Tony Siricót. Vele a Men Lie-ban, John Gallagher filmjében játszottunk együtt. Ettől lett olyan jó a Maffiózók forgatása: hogy sokan már ismertük egymást, és azonnal igazi bajtársiasság jött létre közöttünk. Ráadásul majd mindnyájan olasz-amerikaiak vagyunk, és együtt forgatunk egy olasz-amerikaiakról szóló filmet! Mindenki érezte, hogy valami rendkívüli történik.

Steve: Tony nagyon klassz csávó.

Michael: Velem azért elég mostohán bánt a Maffiózók előtt. De a pilot epizód után nagyon közeli, jó barátok lettünk. A maffia tanúja forgatásán kerültünk újra össze, a pilot után, de még az első évad előtt. Addig eléggé idegenkedtem tőle, mert nagyon szeretett beszólni, de úgy, mintha egy kést forgatna meg a szívedben. Például A maffia tanúja premierjén, de még jóval a Maffiózók előtt, épp az akkori barátnőmmel voltam, Lily Taylorral, aki már befutott
a Pizzavarázzsal meg a Rövidre vágvával, meg még egy jó csomó filmmel, Tony odalép hozzám, és azt mondja, látom, a barátnőd állandóan dolgozik, te meg soha. Mi történt, malocchio van rajtad?

Steve: A malocchio. A Rontó Szem.

Michael: De hát Tony már csak ilyen. Így született, és kész. Tréfás fickó, csak szereti megalázni az embert. De, mondom, később igazán jó barátok lettünk.

Steve: Mindenképpen beszélnünk kell a „szárnyról”. Tony akkor már megőszült, de eljárt egy brooklyni fodrászszalonba, a Három Fivérhez, ott szénfeketére festették a haját, de mindkét oldalon hagytak egy ezüstszürke „szárnyat”. Ha a pilot epizódot nézed, azt látod, hogy azok a szárnyak még kicsik – de, ahogy a sorozat halad tovább a maga útján, egyre nagyobbak lesznek.

Michael: És milyen jó ötlet volt! Nem is tudom, mi lett volna a sorozatból a szárnyak nélkül: talán semmi.

Steve: Amerikában csak két embernek van ilyen frizurája: neki, és Grandpa Munsternek. Máson még sose láttam.

Michael: Hiába a Maffiózók sikere, a srácok az utcán mégse csináltattak ilyen frizurát maguknak.

Steve: Ja, hát az azért mégse egy Rachel a Jóbarátokból vagy Elvis!

Michael: Ha végigveszünk mindenkit a Maffiózók stábjából, Tony Sirico az, aki a legjobban hasonlít a szerepéhez, nem?

Steve: Volt egy epizód, ahol az egyik helyszín Paulie lakása volt. A díszlettervezők és a producerek kifacsarták az agyukat, hogy kitalálják, hogyan kéne kinéznie annak a lakásnak, kitalálták ezt, előálltak azzal, de sehogy sem jutottak semmire. Végül valaki rájött, hogy meg kell nézniük Tony lakását, hiszen Tony, ő maga Paulie. És így lett meg Paulie lakása: Tony lakásának pontos másolata. Mondom, Tony és Paulie: egy és ugyanaz.

Michael: Pedig Tony Sirico erdetileg Uncle Junior szerepére jelentkezett. Tudtad?

Steve: Igen, csak túl fiatal volt hozzá, akkoriban még csak ötvenöt, Uncle Junior viszont sokkal öregebb. Amúgy te mikor tudtad meg, hogy a sorozatot megvették forgalmazásra?

Michael: Pont karácsony előtt kaptam a hívást. A maffia tanúja forgatásán voltam. Az első fiam, Vadim épp akkor született meg, december hatodikán. A születéskor nehezen lélegzett, át kellett vinnünk a Columbia Presbyterian kórházba, olyan súlyos volt az állapota. Ő és a feleségem két hétig feküdtek bent, én meg majdnem belehaltam az aggodalomba. Végül huszadikán hazaengedték őket, és másnap, Sirico és én épp az öltözőben voltunk, amikor megkaptuk a hírt, hogy megvették a sorozatot, az egész évadot. Mondhatom, életem legszebb karácsonyi ajándéka volt.

A Maffiózók nem lenne az, ami, dr. Melfi nélkül. Az első évad összes szerepe remek volt, de az ötlet, hogy Tony terápiára járjon, ráadásul egy női terapeutához, na, az aztán végképp a székéhez szögezte a nézőket: mindenki érezte, hogy most valami olyasmi történik majd, ami eddig még soha. De azt is meg kell mondanom, hogy Lorraine Bracco nélkül nem tudom, mire mentünk volna. Őrület, hogy mi mindent kihozott abból a szerepből. Méltó ellenlábasa volt Tonynak, és foggal-körömmel harcoltak, elejétől a végéig. Aztán, amikor felbukkantak a történetben dr. Melfi saját problémái is, Lorraine hihetetlenül emberivé, igazzá tette a figuráját.

Lorraine Bay Ridge-ben született, közel ahhoz, ahol én laktam, de Long Islanden nőtt fel. Volt már egy-két kisebb filmszerepe, de a nagy áttörése a Nagymenők volt: azért a szerepért Oscarra és Golden Globe-díjra jelölték. De eredetileg modellként kezdte, ami szép teljesítmény egy lánytól, akit gimis korában az osztály legrandábbjának választottak meg. – Steve

Lorraine: Egy ideig Párizsban éltem, ott modellkedtem néha. A fotósok meg a művészeti vezetők mindig azzal jöttek, hogy próbáljam ki a színészetet. Sőt, egyszer egy vacsorán voltam Catherine Deneuve-vel: ő is azt mondta, hogy szerinte színésznő vagyok. Mondom, jaj, dehogy, kösz, de nem, jó nekem így is. Mert biztos voltam benne, hogy úgyse sikerülne. Ráadásul tősgyökeres New York-i vagyok, ha lehetne ki se mozdulnék onnét, mit keresnék Hollywoodban? De ki lát előre mindent?

Steve: Meddig éltél Párizsban?

Lorraine: Tíz évig.

Michael: Folyékonyan beszélsz franciául.

Lorraine: Oui, mon amour.

Michael: Hogyan lett belőled modellből színésznő? Hogy történt?

Lorraine: Amikor Párizsban voltam, vettem színészmesterség-órákat John Strasbergnél: ő Lee Strasberg (amerikai színésztanár, a „method-acting” – igazából a csehovi orosz hagyomány – prófétája, legendás színészek tanítómestere Marlon Brandótól mindenkiig, aki számít – a ford.) fia.
És rengeteg reklámban játszottam Franciaországban. Mondjuk így, a franciáknál én voltam a „lány a szomszédból”. Aztán elkezdtek hívni a rendezők is: nekik én lettem volna az „amerikai nő Párizsban”. Persze az sem ártott, hogy beszéltem franciául. Eleinte csak kisebb, pocsék filmekben játszottam. A végén már sírtam az unalomtól. Ti is tudjátok, milyen a kezdő élete: ülsz, vársz. Arról pedig, hogy hogyan építünk fel egy szerepet, meg a többi ilyesmiről fogalmam se volt.

Aztán összefutottam Harvey Keitellel Párizsban. „Te jó isten”, mondja Keitel, „sose hittem volna, hogy Párizsig kell jönnöm, hogy egy brooklyni lánnyal találkozhassak.” Összebútoroztunk, hét évig éltünk együtt. Egy szép nap azt mondja: „Figyelj, haza kell mennem. A munkám, az életem New Yorkban van. Gyere velem!” Vele mentem, lehúztam egy évet az Actors Studióban (Lee Strasberg színiiskolája – a ford.), Harvey is velem volt. Külön engedélyt kapott rá. (nevet)

Steve: Aztán elkezdtél filmekben játszani. Például ott volt a Testőrbőrben, imádtam azt a filmet. Már akkor imádtam, amikor téged még nem is ismertelek. Nem tréfálok, remek film volt. Tom Berenger volt a főszereplője, te meg egy melóscsajt játszottál.

És végül jött a Nagymenők. Azt a szerepet hogyan kaptad meg? Harvey mutatott be Martin Scorsesének?

Lorraine: Igen, Marty és én egy társaságban találkoztunk. Egy vacsorán, Robert (De Niro) volt ott, Marty, és sokan mások. Aztán egy nap megkeresett, hogy jöjjek be egy szereplőválogatásra, a Nagymenők előtti filmjéhez, a Lidérces órákhoz, Griffin Dunne partnereként. Elmentem, és azt hiszem, nem is voltam rossz. Elégedett voltam magammal, ami nálam ritkaság. Hazamentem, eldicsekedtem Harvey-nak, hogy úgy érzem, sikerült megtalálnom annak a Soho-béli művésznek a figuráját. Akkoriban a Tribecában laktam, szóval ismerős volt az a világ. Marty este felhívott, hogy nagyon tetszett neki, amit csináltam. De nem adja nekem a szerepet. Elsősorban azért nem, mert még tapasztalatlan vagyok, neki pedig szoros határidőre be kell fejeznie a filmjét, bajban van, az eddigi filmjeivel rendre elúszott, és a producerek kezdenek berágni. Szóval ideges – de biztos benne, hogy fogunk mi még együtt dolgozni.

Steve: Ezt már mindnyájan hallottuk, Lorraine. „Szeretlek, imádlak, de nem adom neked a szerepet.”

Lorraine: Ugye? Hát én letettem a telefont, és az este hátralévő részét káromkodással töltöttem. (nevet) „Basszameg”, mondogattam, „nem lesz ebből semmi, soha”.

Fura, de én valahogy mindig sejtettem, hogy miféle rendezők azok, akiknek tetszenék, mert nem vagyok az a szokványos, mindennapi csaj. Amikor megnéztem a Dühöngő bikát Párizsban, a Champs-Élysées-n, utána az járt
a fejemben, hogy na, ennek a rendezőnek biztosan kellenék. Szóval letettem a telefont, és dühöngtem és káromkodtam.

Aztán mégiscsak felhívott, hogy volna egy új film, elküldi a forgatókönyvét, olvassam el. Csakhogy Robert De Nirótól már megkaptam a könyvet, amiből készült, ő azt olvastatta el velem.

Michael: És a forgatókönyv a Nagymenők volt, a könyv pedig Nicholas Pileggi regénye, a Wiseguy?

Lorraine: Elolvastam a könyvet, aztán csak bámultam Robert és Harvey arcába. „Értem már”, mondtam nekik, „Long Islandről jöttem, zsidó környéken nőttem fel” – mert tényleg úgy éreztem, hogy ez segítene a szerepépítésben. Marty meghívott a lakásába, hogy ott beszélgessünk. Rendben, gondoltam, ez ígéretesen alakul. Ártani semmiképpen sem árthat, mondtam magamnak: ezt már csak én magam ronthatom el. Megérkezem: Ray Liotta már ott volt. Marty tulajdonképpen arra volt kíváncsi, hogy Ray és én hogy jövünk ki egymással.

Ray és én nagyon is jól jöttünk ki egymással: Ray sziklaszilárd támaszom volt az egész forgatás alatt. Ha rossz helyen álltam be a kamera előtt, ő tuszkolt a helyemre: tudta, hogy alig van valami tapasztalatom. De tényleg: soha el nem felejtem azt a napot, a Testőrbőrben forgatásán: felvettük a jelenetet a kávézóban, ami után a parkolóban kötök ki, és megütök valakit. Utána odalép hozzám a szkriptes lány, hogy ezt és ezt csináltad a jelenetben. És pontosan ugyanazt kell csinálnom, amikor egy másik kameraállásból veszik fel a jelenetet, a mozdulataimat és a szövegemet össze kell hangolnom. Nem is értettem, miről beszél.

Steve: Hát tényleg nem könnyű. Azért kell pontosan ugyanazt csinálnod az összes kameraállásban, hogy a vágó össze tudja rakni a jelenetet. De a nézők erről nem is tudnak.

Lorraine: Mit akarnak tőlem, ez járt a fejemben, és sírva fakadtam. Egy szót sem értettem semmiből. Ridley odajön hozzám, megkérdezi, hogy mi bajom. „Ezt nekem nem tanították az Actors Studióban”, feleltem. Az isten áldja meg Ridley Scottot, többek között ezért szeretem annyira. „Csináld, ami jólesik”, mondta, „én majd alkalmazkodom hozzád.” Így beszél egy igazi mester, pedig az őrületbe is kergethetne. Újonc voltam még, nem tudtam semmit – de aznap sokat tanultam.

Steve: Ez volt az első nagyobb szereped, és rögtön Oscarra jelöltek érte. Őrület! És aztán jön a forgószél, a díjátadás, a vörös szőnyeg, a sajtó, minden.

Lorraine: Az, őrület – és gyönyörű. Büszke is vagyok magamra. A legjobb az volt, amikor a Golden Globe-ra jelöltek, még az Oscar előtt. És kapom a telefonhívásokat, a virágokat a sütiket, jönnek a látogatók, mindenki. És meg odasúgom Harvey-nak: „Mondd, mi az a Golden Globe?”

Steve: Micsoda egy hiszti! De minden pénzt megér!

Lorraine: De én tényleg akkor láttam életemben először.

Michael: Ugorjunk előre, a Maffiózókig. Dr. Melfi. Hogy készültél fel a szerepre?

Lorraine: A való életben két pszichiáterhez is jártam, mindkettejüktől ellestem egyet s mást.

Michael: Ennyi elég is.

Lorraine: Az egyik férfi, a másik nő. Jin és jang.

Michael: Olyan jó voltál, hogy még pszichiátriai egyesületektől is kaptunk díjakat, emlékszel?

Lorraine: Persze. De tudod, mi történt? Én már a kezdetekkor megmondtam Davidnek, hogy le se ülnék vele beszélgetni, ha nem lett volna egy jó pszichológusom, és nem szedtem volna a kellő gyógyszereket. Ugyanis volt az életemnek egy nehéz, szörnyen nehéz szakasza. „Ha ebből a nőből pszichopata gyilkost faragsz, vagy szexőrültet, akkor nem én vagyok az embered, szerezz helyettem valaki mást.” Nekem a terápia sorsfordító élmény volt, tehát ezt a nőt is komolyan akarom venni.

Steve: Lorraine, te voltál az egyetlen ismert színész a stábban. Játszottál a Nagymenőkben, az egyik legjobb filmben, legalábbis a maga műfajában. Nem játszhatta volna el senki más dr. Melfit, csakis te.

Lorraine: Köszi, Steve. Igazad van, az a szerep nekem
a zsigereimből jött. Úgy éreztem, hogy azonos vagyok vele, ahogy ott ülök szemközt Daviddel, és a forgatókönyvéről beszélgetek vele, a szerepről, amit ő írt.

Steve: És a későbbiekben adtál tanácsokat Davidnek Melfivel kapcsolatban?

Lorraine: Nem. Csak azt kérdeztem meg tőle, hogy Tony hogy fizeti ki?

Michael: (nevet) Jó kérdés!

Lorraine: Nekem fontos volt. Ezért is kérdeztem meg. De csak egyszer. Hogy fizet Tony? Van társadalombiztosítása?

Michael: Például a szakszervezet fizethet helyette, valamelyik szakszervezet.

Lorraine: David vette a lapot: az egyik jelenetben Tony hozzávágja a pénzt Melfihez. Imádtam.

Michael: Akkor most beszéljünk egy kicsit kettőtökről: Jim és te hamar egymásra hangolódtatok?

Lorraine: Aha.

Michael: Tehát nem kellett lépésről lépésre felépítenetek a kapcsolatotokat, hanem egyből ráéreztetek egymásra?

Lorraine: Azonnal. Nekem, amíg a Melfi-jeleneteket forgattuk, nem volt más társam, egyedül Jim. Ő többnyire azt akarta, hogy jó hosszú snitteket vegyenek fel vele, hogy olyan legyen, mintha egy monológot mondana. Hogy négy-öt percig forogjon a kamera, ő pedig egyetlen gondolatként mondhassa el a mondandóját. Néha megesett, hogy azon kaptam magam, nem dr. Melfi vagyok, hanem Lorraine Bracco, aki lenyűgözve bámulja a színészkollégáját. Aztán hirtelen ráébredek hogy te jó isten, mindjárt én következem! És ott ülök, tátott szájjal.

Michael: A szereped java része olyan volt, mintha egy kuktafazékban vették volna fel, akkora volt a feszültség, ahogy ültök ketten a karosszékeitekben, szemben egymással. Gondolom, a valóságban is valami hasonló lehetett, igaz?

Lorraine: De még mennyire.

Michael: Először az ő szövegeit vették fel, aztán a tiédet? Vagy mindkettőtökét egyszerre? Mi volt a munkamódszer?

Lorraine: Na, emiatt mind a mai napig átkokat szórok rá. Mindig az ő szövegét vettük fel először, mert ő vitte előre a történetet. Ezt így szokás. Jim nem akarta, hogy az operatőrök, vagy a technikai stáb többi tagjai ott nyüzsögjenek körülötte, amíg a szövegét mondja, ezért felállítottak mögöttem egy fekete paravánt. Aztán megfordították a kamerát, hogy felvegyék az én szövegeimet, a paravánt meg áthúzták Jim mögé. Az a nyavalyás pedig, hát nem lehúzza a gatyáját és a pucér seggét mutatja felém? A fene ott egye meg, ráadásul senki más nem látta, egyedül én!

Michael: Szóval a paraván a kamera mögött volt, amíg a te szövegeidet vették fel, és Jim mögéje bújt? Vagyis hogy senki más ne láthassa, csak te?

Lorraine: Úgy, úgy! Úgyis mindenki énfelém nézett! „Fogalmatok sincs”, mondom nekik, „hogy mit művel velem ez a rohadék!” Ők meg nyugtatgatnak, hogy „Ugyan, Lorraine, rá se ránts!” Miért mindig én keveredek bajba? Mert most is, persze, hogy mindenki rám volt dühös. Jim pedig lehámozza magáról a gatyát, és a seggét ingatja felém, hiába tiltakoztam, hogy „Vidd innét, vidd már innét!”

Michael: De én azt is hallottam, hogy egyszer alaposan megfizettél neki!

Lorraine: Igen, egyszer bevittem a forgatásra Annabella Sciorra szerepparókáját, beledugtam a harisnyanadrágomba, és amikor  keresztbe tettem a lábam, a paróka elővillant. Jim kis híján rosszul lett tőle. Az az arc, amit vágott, az minden pénzt megért. „Gusztustalan vagy”, mondta. „Mindent tőled tanultam”, vágtam vissza neki.

Steve: Ugye, ti ketten többnyire késő este forgattatok? Mert a külső helyszíneken meg volt szabva, hogy meddig dolgozhattok, de a stúdióban maradhattatok, ameddig akartatok, vagyis, nem is olyan ritkán, akár késő éjjelig is.

Lorraine: Igen, ez is éjszaka történt. Jimnek mindig nagyon sok szövege volt. Egyszer azért kötött belém, mert túl jól néztem ki, lesültem, rövid kis nyári ruha volt rajtam,
ő meg rám mordul, hogy hát te meg kit öltél meg, hogy megkaptad ezt a szerepet? (nevet)

Steve: Mert a ti kettőseiteket egy nap alatt fel lehetett venni, az egész epizódot. A tiéd volt a legjobb meló az egész szakmában. Emlékszem, egyszer azt mondtad, amikor én tizennégy-tizenöt napot végigmelóztam egy hónapban, hogy én egyetlen epizód alatt többet dolgozom, mint te egy hónapig.

David észrevette, hogy milyen jó vagy: Melfi szerepe epizódról epizódra egyre bonyolultabb lesz. Viszonylag hamar megtudjuk, hogy ő maga is terápiára jár, a pszichiáterét Peter Bogdanovich játssza. Vele milyen volt dolgozni?

Lorraine: Nagyon megszerettem Petert. Ő is jól érezte magát, ami mindenkit feldobott. Eredetileg James Lipton játszotta volna a szerepét, Isten nyugosztalja, de őt sehogy sem sikerült megkedvelnem, nekem ő rettenetesen nagyképűnek tűnt, nehéz lett volna elviselnem.

Michael: Igen, Peter jobb választásnak bizonyult, szenzációs volt abban a szerepben.

Lorraine: Egy élmény az a pasi. Okos, és mindent, de mindent tud a filmkészítésről.

Michael: Te melyik epizódot érezted a legnehezebbnek?

Lorraine: Talán a pilotot. Mindig úgy éreztem, hogy én vagyok a leggyengébb láncszem az egész sorozatban.

Michael: Na, ez nem igaz! Ezt csak a színészek szokásos idegessége mondatja veled.

Lorraine: Rengeteg nagyszerű jelenet volt abban az epizódban.

Steve: Nekünk hármunknak sose volt közös jelenetünk, és mégis jó haverok lettünk a forgatás alatt.

Lorraine: Sőt, szerintem még ma is jó haverok vagyunk. Összetartunk. Ezt szeretem magunkban. Játszottam már néhány sikeres produkcióban, szóval nem a levegőbe beszélek, amikor azt mondom, hogy ezt nem a sorozatnak köszönhetjük, inkább olyasmi, ami velünk született.

Steve: Meg merném kockáztatni, hogy David éppen ezért terelt össze éppen minket. Tudat alatt megsejtette, meg hát a legtöbbünknek azonos a hátterünk. Akkor találkoztunk veled először, amikor közösen elolvastuk a forgatókönyvet, de azóta milliószor léptünk fel együtt, jótékonysági esteken, meg a csuda tudja, még mi mindenen.

Lorraine: Mindig is biztos voltam benne: én vagyok ennek a rablóbandának a Shirley MacLaine-je.

Steve: Szoktak még felismerni, hogy te voltál dr. Melfi?

Lorraine: Persze. Gyakran leszólítanak az utcán, hogy „Mi újság, doki?”

Steve: Tényleg? Még mindig?

Lorraine: Bizony! Vagy, hogy „Mi újság, Karen?” A Nagymenők miatt.

A legelső epizódot 1997 kora őszén vettük fel, de aztán még hónapokig vártunk, hogy kiderüljön, megvesznek-e minket. December végén kaptuk meg a hívást, hogy igen: igazi karácsonyi ajándék volt. De azt csak később tudtuk meg, amikor Lorraine elkottyantotta nekünk, hogy valójóban ő volt a Mikulás. De minimum valamelyik krampusz.

Lorraine: Nyolc-kilenc, vagy tíz hónappal a pilot forgatása után felhívtam Davidet, hogy mi van, nem kéne most már elárulniuk, mi lesz a sorozatunkkal? Megveszik? Nem veszik meg? „De igen”, felelte David, „de, tudod, ez egy nagyon drága sorozat lenne, ezért vacillálnak annyit. Miért nem hívod fel Chris Albrechtet?”

„Jó”, mondom, „megvan neked a száma?” David megadta a számát, én meg egy ideig fel-alá járkáltam a szobámban. Sose hívtam még fel vezető producert. Végül is, ki vagyok én? Senki! Azért mégiscsak felhívtam. „Beszélhetnék, kérem szépen, Chris Albrecht úrral?” Rögtön oda is jött a telefonhoz. Én addigra már csurom veríték voltam. „Helló, Chris”, köszönök neki. „Lorraine, hogy vagy”, így ő. „Chris”, mondom, „mi van? Mindnyájan szeretnénk tudni!” És ő is azt mondja, amit David, hogy drága a sorozat. „Tudom”, mondom, „de megnézhetném, amit felvettetek? Van róla másolatod?”

Másnap már meg is kaptam a videót. Elkezdem nézni, és azon kapom magam, hogy fel-alá ugrálok az ágyamon, ahogy nézem, egyszerűen nem hiszek a szememnek. Visszahívtam Chris Albrechtet. „Te viccelsz velem”, ugortam neki, „hát ez valami hihetetlen! Én még ilyen jót életemben nem láttam! Nyomd le a torkukon, David, nyomd le!”

Steve: Ezek szerint hallgatott rád.

Michael: Hála istennek!

Lorraine: Nem tudom, hogy hallgatott-e rám, de azt mondtam neki, hogy tíz éve nem láttam ehhez foghatóan jót. Kenterbe veri az összes mozifilmet.

A gengszterfilmek és a tévésorozatok mind férfiközpontúak, ilyen a természetük. A főszereplők, a maffiózók és a gyilkosok mind férfiak. Ezekben a filmekben egydimenziósak a nők: általában kis sztriptíztáncosnők vagy kis barátnők – de többnyire ennyi. (Faye Dunaway mint Bonnie Parker a Bonnie és Clyde-ban, és persze Lorraine mint Karen a Nagymenőkben a híres-nevezetes kivételek.)

A Maffiózók változtatott meg mindent. A női szereplők itt kerültek az előtérbe, láthatjuk az őket kínzó kétségeket, az ambícióikat, a reményeiket, legalább annyira, mint a férfi szereplőkét. Lorraine Melfi doktornője mellett Nancy Marchand Liviája a jellegzetes példája a nőnek, aki legalább olyan fontos a történetben, mint bármelyik Sebhelyesarcú vagy Little Caesar.

A Maffiózók szívcsakrája, főleg az első évadban, Carmela. Edie Falco tökéletesen kidolgozott figurát teremtett, legalább annyira bonyolult érzelmi világút, mint Tony Soprano;
és azok a szikrák, amelyek kettejük közt pattognak, megmutatták a nézőknek, hogy itt valami olyasmit láthatnak majd, amit eddig még soha. – Michael

Steve: Edie, gondolom, nem tévedek, ha azt mondom, hogy szeretted Carmelát játszani.

Edie: Imádtam!

Steve: Pedig ő egyáltalán nem olyan, mint te. Nem is hasonlítotok. Egyáltalán nem. Te nem vagy az a jellegzetes olasz maffiózófeleség, akit csak a körmei érdekelnek, a frizurája, a lakberendezés, a szokásos női dolgok.

Edie: És éppen ezért szerettem. Ki akarná mindig csak önmagát játszani? Igaz, sokan csinálják ezt, és általában jól. Én viszont szívesebben játszom valaki egészen mást. Szerettem Carmelában, hogy törődik a külsejével, a hajával, a körmeivel, az ékszereivel, a ruháival: ez Carmela lényege, és ettől szerettem meg annyira. Legalábbis az első öt évadban. Csak aztán az a sok sminkelés, fodrászolás! Nekem már órákkal a forgatás kezdete előtt ott kellett lennem, de még azt is szerettem. Semmi sem olyan izgalmas, mint amikor eljátszhatsz valakit, akihez még csak nem is hasonlítasz

Steve: Te szoktál főzni?

Edie: Soha.

Steve: Pedig Carmela maga a megtestesült elővárosi háziasszony. A megtestesült házigazda. Azt te csak eljátszottad? Semmi köze a valódi énedhez?

Edie: (nevet) Nem, az nem én vagyok.

Michael: Le merném fogadni, hogy egy csomó néző azt hiszi, hogy te jól főzöl.

Edie: Hát csak higgyék.

Michael: Úgy hallottam, emberek az utcán odaléptek hozzád, és recepteket kértek tőled.

Edie: Tőlem! Recepteket! Kész őrület.

Michael: Beszéljünk inkább arról, hogyan sikerült megalkotnod Carmela figuráját. Mert elég figyelemre méltó. Folyamatos feszültség izzik benne: hogy elfogadja, sőt, élvezi az előnyöket, amikkel ez a fajta élet jár, de tisztában van az árával is; azzal, hogy a karma visszahull rá. Tehát el is fogadja, és harcol is ellene, birkózik a lelkiismeretével… Fantasztikus, ahogy kötélen táncolsz a szakadék felett, ami a két véglet között húzódik.

Edie: Kösz, kedves vagy. De hát nem ezt csináljuk a való életben is? Ha tisztába kell tenned az életedet, ha ráébredsz, hogy néhány részletével elégedetlen vagy, akkor változtatni kell, nem? És ez Carmela egyik legjellegzeteseb vonása, ahogy eltagadja maga előtt, hogyan szerzi a pénzt a férje. Mintha elhitethetné magával, hogy tényleg nem tudja.
Pedig hát persze, hogy tudja, csak éppen száműzte ezt a tudatot az agya legsötétebb mély rétegeibe. Ha nem így lenne, tennie kellene valamit ellene. Szakítania az eddigi életével, fogni a gyerekeket, berámolni őket a kocsiba, aztán irány haza, a mamához. Ehhez viszont semmi kedve, végül is, szereti az életet, amit él.

Michael: De azért ez is megfordult a fejében. Néha azért megfordult.

Edie: Igen, szerintem is. Amikor mégsem fizetett olyan jól az a fajta élet, amikor csökkenni kezdett a fejadag, akkor gondolkodóba esett, de az nem tartott nála sokáig. Mindig visszatért a férjéhez.

Michael: Georgianne Walken azt mondta rólad, hogy te képes vagy megmutatni Carmela erejét és gyengeségét, méghozzá mindkettőt egyidejűleg, anélkül, hogy egy szót szóltál volna. Szerintem ebben teljesen igaza van.

Edie: David Chase volt olyan bátor, hogy mert jeleneteket írni alig néhány szó dialógussal, amiről addig a tévében nem is hallottak. Ott vinni kell előre a cselekményt: de David időnként olyan jeleneteket adott nekünk, amiben alig szólunk egymáshoz. Jim a világ legjobb színészpartnere volt, mert ha beszélt, ha nem, mindig rengeteget adott a másiknak. Mintha tényleg csak játszottunk volna. Így tanultuk a színiiskolában is, hogy úgy játsszunk, ahogy a gyerekek, akik nemigen gondolkoznak el azon, hogy mit csinálnak: ők, amikor játszanak, igazi indiánok és cowboyok, nem? És én ugyanezt éreztem, amikor Jimmel játszottam: hogy ő maga van ott, énvelem.

Az egyik jelenetben épp a konyhában vagyok, amikor hazaér, jó későn, éhesen, úgyhogy gyorsan összedobok neki valamit. Ő leül, én eléje teszem az ételt, aztán leülök vele szemközt, és ha jól emlékszem, egy szót se szólunk egymáshoz. Közben végig arra gondoltam, hogy milyen fura is ez, egy ilyen jelenet. Folyton azt éreztem, hogy mondanom kéne valamit. Mintha nem lenne elég, hogy csak úgy vagyunk. És végül milyen csodálatos, milyen gazdag jelenet lett belőle! Volt még néhány ilyen pillanat, amikor Jim és én csak hallgattunk – és imádtam. Soha azelőtt ilyen lehetőséget nem kaptam; és azóta sem.

Michael: Ugorjunk egy csöppecskét vissza az időben: oda, ahol ez az egész elkezdődött számodra. A SUNY Purchase Egyetemre – a New Yorki Állami Egyetem, Purchase-ben – jártál, pedig a NYU – a New Yorki Egyetem – tartja magát New York legelső filmiskolájának, bár szerintem a kilencvenes évek nagy függetlenfilm hulláma többet köszönhet a Purchase-nek, mint a NYU-nek.

Edie: Lehet, hogy ez azzal a ténnyel függ össze, hogy a Purchase-re nem tudtad pénzért felvetetni magad. Olcsó volt oda járni, így aztán nyolcmillióan felvételiztek, tehát komolyan kellett venni, és melózni, mint a güzü az anyagon, amit a felvételire magaddal vittél. Viszont, ha bekerültél, azért kerültél be, mert jó volt a felvételid, és nem azért, mert tellett rá, hogy oda járj. Én egyébként nem is engedhettem volna meg magamnak. Úsztam az adósságokban, a Maffiózók pilot epizódjáért kapott gázsival sikerült visszafizetnem a diákhitelemet.

Steve: Rengeteg későbbi sztár járt a Purchase-re: Stanley Tucci, Parker Posey, Melissa Leo, aki pár éve Oscart nyert, Wesley Snipes, Ving Rhames – a végtelenségig folytathatnám a listát.

Michael: A rendezőkről se feledkezzünk meg: Hal Hartley, Nick Gomez…

Edie: Ahogy megkaptam a diplomámat, Hal Hartley leszólított, hogy nincs-e kedvem inni egy kávét vele és hogy játszanék-e az egyik filmjében. A Hihetetlen igazság volt ez a film: kezdetben nem voltam túl lelkes, addigra már egy raklap diákfilmben játszottam, mindig elmentem, ha hívtak, szerettem ezeket a filmeket, de pincérnőként dolgoztam, szükségem volt a pénzre, amit kerestem.

De aztán mégiscsak elvállaltam. Kimentünk Long Islandre, ott forgattunk. Hal megígérte, hogy kifizeti a vonatjegyet, de persze soha nem fizette ki. (nevet) Hát így alakult meg a Purchase-maffia, ahogy emlegetni szokták.

Steve: Azután jött a Lövések a Broadwayn. Az volt az első nagyobb filmszereped, igaz? Hogy kaptad meg?

Edie: Úgy, hogy egy barátom, Eric Mendelsohn, aki most rendezést tanít a Columbia Egyetemen – egyébként ő is a Purchase-re járt – akkoriban épp jelmezeket tervezett Woody Allennek.

Ő a gyerekeim keresztapja. Először statisztának szervezett be a Lövésekbe, Aztán elkezdtek keresni valakit, akinek adhatnának pár mondatnyi dialógust. Valahogy szóba került az én nevem is, végül nálam kötöttek ki. Ennyi volt az egész. Egyszer csak neve lett a szerepemnek, ruhapróbára hívtak – én meg, mint valami álomban, úgy botorkáltam át ezen a történeten, olyan izgatott voltam.

Michael: Milyen volt a viszonyotok Woodyval?

Edie: Nos… mondjuk úgy, hogy minimalista. Én kész idegroncs voltam: Woody istennek számított a mi családunkban, az apám istenítette, minden filmjét megnézte. Csak arra emlékszem, hogy állok a színpadon, és hallom, hogy Woody megkérdez valakit: „Ki az a lány, aki ott áll XY mellett?” Aztán, hogy: „Edie! Halló, Edie!” Megfordulok, és a térdemig esett le az állam. Megint mondott valamit, de nem is értettem mit, csak az járt a fejemben, hogy