Bethnek, mágikus talizmánomnak és irányt mutató szellemnek

Előszó

A szüleim őriznek egy fotót a montanai síkságon álldogáló nagyanyámról. A kép nem sokkal Amerikába érkezése után készült; fivérével és unokatestvéreivel egy szögesdrót kerítés előtt állnak a kietlen, sík tájon. Épp vadásznak: nagyanyám egy Winchester puskát markol, a szögesdróton pedig frissen elejtett nyulak lógnak.

A fénykép azóta nem ment ki a fejemből, mióta először megpillantottam kisgyerekként. Bizonyos szempontból nehéz volt összeegyeztetni a képen látható rettenthetetlen vadászt az általam ismert nagymamával, aki süteményt sütött, és bőséges hálaadás napi vacsorákon vendégelt meg minket, amikor meglátogattuk a minnesotai Brainerdben. Ám az idő múltával rádöbbentem, hogy a fényképen látható vadász és az általam ismert nagymama egy és ugyanaz a személy, egy csendes, ám szívós norvég hölgy, aki számára Montana (ahol édesanyám született) csupán az egyik állomás volt azon az úton, amely Ulefoss nevű szülőfalujából először Kristianiába (a mai Oslóba) vezetett, ahol aztán felszállt egy Amerikába tartó hajóra.

Ez 1910-ben történt (anyámnak még mindig megvan nagyanyám bőröndje, rajta a gőzhajó matricájával). Anna Carlson akkor csak egy fiatal lány volt a norvégok, svédek, dánok és finnek tömegéből, akik Amerikába indultak szülőhazájukból a néha Nagy Migrációnak nevezett népvándorlás során. Alig két évtized leforgása alatt több mint négyszázötvenezren érkeztek az Egyesült Államokba, és visszavonhatatlanul átformálták Amerikát és az amerikai álmot.

Anna Carlson másokhoz képest kétségkívül csekély szerepet játszott ebben a folyamatban, ám utazása jól demonstrálta azokat a képességeket, amelyek olyan híressé tették távoli őseit, az északi vikingeket: testi és lelki bátorság, eltökéltség és alkalmazkodóképesség, mélységes hűség a család iránt, és a kulturális örökség megőrzése, amihez az ő esetében az evangélikus egyház is hozzátartozott. Csupán két személyt tartott nagyobb becsben Franklin Rooseveltnél: Luther Mártont és Leif Erikssont, Amerika viking felfedezőjét.

Ami azt illeti, Leifhez hasonlóan ő is hosszú utazást követően érkezett meg céljához. Leif esetében az út a mai Norvégia területéről először Grönlandra vezetett, majd végül a labradori partvidékre. Anna Flaaten (leánykori nevén Carlson) esetében az első szakasz Ulefossból Kristianián át New Yorkba, majd onnan az iowai Lansingba vezetett, ahol norvég unokatestvéreivel élt egy ideig. Ezután felkerekedett Montanába, ahol házasságot kötött a szintén Norvégiából érkezett Carsten Flaatennel, majd Minneapolisban telepedtek le. Abban az időben Minneapolis volt a skandináv-amerikaiak Mekkája, ahol svédek, norvégok és a közéjük vegyülő dánok és finnek építettek maguknak új otthont a nyüzsgő és virágzó Egyesült Államokban. Nagyanyám szobalányként dolgozott a város egyik szállodájában. Útja a minnesotai Brainerdben ért véget, ahol a lakosság szinte teljes egészében norvég és svéd bevándorlókból állt. Ott élt egy domboldal tetején, ami igencsak kapóra jött szánkózó unokáinak, egy aprócska, fehér házban, ahol felnevelt három gyermeket, köztük édesanyámat, és ahova hálaadás napi vacsorákon gyűltünk össze. A desszertként szolgáló torta közepébe egy pici norvég zászlót szúrt, hogy emlékeztessen minket őseink földjére és a még mindig ott élő testvéreire, illetve egyéb családtagjaira.

Egy olyan könyvbe vág bele, kedves olvasó, amely hosszú évszázadokat ölel fel. Hősies utazások és csaták, hosszúhajók és gőzhajók, elrejtett kincsek és pogány rituálék, királyok, királynők, harcosok és hősök történetébe. Némelyek kardokkal és csatabárdokkal vonultak a harcba, mások ekével és cipészárral, egyesek pedig pusztán tollal – míg mások egy Winchesterrel a montanai síkságon. Ám hamar látni fogják majd, hogy szoros kötelék fűzi össze mindegyiküket. Ez a kötelék biztosítja a kapcsolatot nagyanyám és a családtagjai, illetve azon föld eredeti lakói között, ahonnan útnak indult a múlt század elején. Ez a kötelék nem pusztán genealógia, a gének és a biológia véletlenje. Ahogy azt látni fogjuk, jóval mélyebb dologról van szó.

Ez a könyv egy gondolkodásmódról és egy életmódról szól, a cselekvésnek és a dolgok létrehozásának egy bizonyos módjáról, és többek közt arról, hogy miképpen érjük el céljainkat a legnagyobb ellenszélben is. Az emberi viszonyok mélyébe ivódott hűségről szól, a közvetlen és tágabb család felé érzett lojalitásról, ami néha talán ellentmondani látszik a józan észnek, ám a kietlen, kegyetlen tájon, a jég, a hó és a könyörtelen hegységek és erdőségek földjén ez tette lehetségessé a túlélést – és töltötte meg azt önmagán túlmutató értelemmel.

Ez a könyv arról a mindenre elszántságról szól, amellyel Leif Eriksson és a nagyszüleim vágtak neki az ismeretlennek, azzal a meggyőződéssel, hogy valahol a láthatáron túl szabadság és új otthon vár rájuk. Ezt hívom viking szívnek, és ez dobog ennek a könyvnek a lapjain – a benne szereplő emberekben, az általuk megtett utazásokban és örökségükben.

A viking szív eme jellemzői már a kezdetektől fogva a skandináv kultúra esszenciális részét képezték, de semmiképpen sem csak a skandinávok és a skandináv migránsok kizárólagos tulajdonságairól van szó. Ami azt illeti, nem határozzák meg teljes mértékben magukat a vikingeket sem, akiknek kapzsiságáról és brutalitásáról bőséggel számol be a történetírás és a ránk maradt legendák. Ám az évszázadok során a skandinávok rájöttek arra, hogyan hozzák ki a legtöbbet az emberi erények eme konstellációjából.

Számos történész egyfelvonásos színdarabként tekint a vikingek tevékenységére. Az egészen Észak-Amerikáig eljutó portyáik és utazásaik nagyban hozzájárultak a civilizáció fejlődéséhez, majd udvariasan leléptek a színről. Ez a könyv az ellenkező utat választja. A vikingek történelmének tanulmányozása rámutat arra, hogy a viking szív meghatározó jellemzői túlélték az azóta eltelt évszázadokat, és a mai napig formálják világunkat.

Sokan követik el azt a másik nagy hibát, hogy a viking szív meghatározó örökségét faji köntösbe öltöztetik. Ezt művelték a nácik (és ebben a könyvben feltárjuk ennek az okát), és ezt követik el szélsőséges neonácik a mai napig, sokszor borzalmas következményekkel. Valójában a sötét kor, azaz a kora középkor északi emberei sohasem formáltak egyetlen etnikumot, és még csak nemzeti identitást sem. Egy kulturálisan és spirituálisan meghatározható életmód és világszemlélet fogta össze őket, amely a mai napig relevanciával és jelentéssel bír.

A viking szívről szóló könyv első részében nyilvánvalóan maguknak az eredeti vikingeknek kell játszaniuk a főszerepet. Az itt leírtak nagyban támaszkodnak a vikingek megértése kapcsán tett közelmúltbeli felfedezésekre, és ez a mélyebb megértés csak még lenyűgözőbbé teszi a sötét kor, azaz a kora középkor során elért eredményeiket, amelyek még a mítoszokban és legendákban megörökítetteken is túltesznek.

Az elsők ezen figyelemre méltó felfedezések közül a közelmúltbeli régészeti kutatások, amelyek rendkívüli módon gazdagították a vikingekről szerzett tudásunkat. Az új leletek azon lenyűgöző feltárások nyomában járnak, amelyek először gyújtották lángra a skandinávok és egész Európa képzeletét a 19. század második felében, illetve a 20. század elején, és megteremtették a mai napig élő romantikus mítoszokat a vikingekről. Az egyre gyarapodó régészeti felfedezések nyilvánvalóvá teszik, hogy a valódi vikingek nem voltak sem szuperhősök, sem pedig őrjöngő, vérszomjas barbárok. Földművesek, állattenyésztők és halászok voltak, akik a háború és fosztogatás révén tették gazdaggá magukat egy mind a vagyont, mind a vagyonszerzés erkölcsi normáit nélkülöző világban. A vikingek a legtöbb dolog kapcsán épp olyanok voltak, mint kortársaik: életük javítása érdekében új földek és új lehetőségek után kutató férfiak és nők. Ellenállhatatlannak bizonyult a kísértés, hogy kifosszák a védtelen és sebezhető, emellett pedig őket megvető embereket.

A vikingekről és az őket formáló körülményekről alkotott tudásunk elmélyítésének másik módja az izlandi sagák új szempontokból történő vizsgálata. Ezek a sagák sokkal többek népirodalomnál és bárdok által szavalt szövegeknél. A korszak többi irodalmi művéhez képest páratlan mélységben tárják fel az emberi szív titkait, miközben értékes bepillantást nyújtanak a viking kultúra fénykorába.

A vikingekről való ismereteink újraértékeléséhez a genetika is nagyban hozzájárult. Az északiaknak és a világra gyakorolt hatásuknak ezen innovatív vizsgálata ma is zajlik, ám arra már fény derült, hogy a Brit-szigetektől és a mai Franciaországtól egészen Oroszországig és Észak-Amerikáig kalandozó skandinávok elképesztő utazásait nem pusztán a zsákmány és a vagyon ígérete motiválta. Az itt élő közösségekben egészen a mai napig fellelhető genetikai örökségük arra mutat rá, hogy a viking terjeszkedést az új otthon és az új élet keresése ösztönözte önmaguk és családjuk számára. Ez a keresés végül az Atlanti-óceánon át Izlandig, Grönlandig, majd egészen Amerika partjaiig vetette el őket – éppúgy, mint modern utódaikat kilencszáz évvel később.

A genetikai vizsgálatok talán legfőbb eredménye ama mítosz lerombolása, miszerint a vikingek egyetlen etnikumot vagy népet alkottak volna. Ez a mítosz alapozta meg az északi faji tisztaság náci ideológiáját, amelynek követői még ma is megtalálhatóak a skandináv, az európai és az amerikai társadalom peremén. Amennyiben a viking történelem tanulmányozásának akad jelenkori politikai haszna, akkor az ezeknek a visszataszító rasszista ideológiáknak a megingatása lehet, amelyek időről időre a mai napig felütik a fejüket, és amelyek többek között a borzalmas 2011-es norvégiai tömegmészárlásért is felelősek. Az északiak és leszármazottaik sokkal nagyobb genetikai sokszínűséget mutatnak, mint bárki gondolta volna, genetikai örökségük pedig a korábban feltételezettnél is szélesebb körben mutatható ki Európa-szerte.

A skandináv örökség fehér nacionalisták általi kisajátítása elfedte a skandinávok valódi történelmi szerepét. Nem egyfajta uralkodó fajról van szó, avagy a történelem színpadáról Európa terrorizálása végeztével eloldalgó népről; ahogy az elismert középkorkutató, R. W. Southern megfogalmazta, a vikingeknek és leszármazottaiknak „különleges érzékük volt ahhoz, hogy jó időben legyenek a jó helyen”. Ennek révén változtatták meg újra és újra a történelem folyását.

Erről a különleges érzékről először a 9. század elején tettek tanúbizonyságot, amikor Nagy Károly császár halála után kihasználták Európa sebezhetőségét, és merész tengeren túli expedíciókba vágtak bele. Portyázásaik során keleti irányban egészen a mai Oroszország és Ukrajna, nyugat felé pedig egészen a mai Írország területéig értek el, és útjaikat nem pusztán a mások kárán való meggazdagodás motiválta, hanem az új otthon keresése is családjaik számára – ez a téma aztán végigvonul az egész skandináv történelmen.

Miután az északiak két évszázadon át pusztító és mindent felforgató erőként léptek fel, hirtelen éles váltást hajtottak végre, és az európai civilizáció fejlődését katalizáló tényezővé váltak. Segítettek megszabadítani Európát a sötét középkor miazmájától, innovatív módon plántálták bele az ógörög és az arab filozófiát és tudományt a nyugati kultúrába, miközben megerősítették és továbbterjesztették a kereszténységet, és így lerakták a középkori Nyugat alapjait. A 11. századtól kezdve az északiaktól származó normannok az asztronómiai, orvosi, matematikai és fizikai szövegek és eszközök élő közvetítőivé váltak, ők juttatták el többek között az asztrolábiumot Itáliából és a mediterrán térségből Észak- és Nyugat-Európába. Tevékenységük eredményeként egy Európát négy évszázadon át éltető intellektuális reneszánsz vette kezdetét.

Ami azt illeti, e korai történet, mely a középkorral indul, akár az „Északi megmentők” címet is kaphatná. A vikingek leszármazottjai siettek a pápák segítségére a 11. század során, amikor a katolikus egyház óriási válságon ment keresztül. A 12. századra korábbi pogányságukat a nyugati zenét, irodalmat és képzőművészetet egészen a mai napig inspiráló kulturális erővé alakították.

Majd a latin kereszténység kisegítése után Észak férfijai és női épp akkor mentették meg a protestáns reformációt, amikor az már a történelem szemétdombjára készült kerülni, mi több, az emberiség egész jövőjét átalakító, figyelemre méltó erővé tették a protestantizmust – az általam lutheránus munkaerkölcsként jellemzett tulajdonság máig meghatározó tényező napjaink Skandináviájában.

Ám a viking szív története nem ért véget ezzel. Európa meghódítása és átformálása után a skandinávok megérkeztek az Egyesült Államok vadonatúj köztársaságába. Élen jártak a határvidékeken és a polgárháború unionista oldalán, megnyitották a prérit a telepesek újabb hullámai előtt, és hozzájárultak a szabadságért vívott harc megnyeréséhez, amely mélységesen személyes ügy volt számukra. A szabadság iránti elkötelezettség átitatja történelmüket, ez tükröződik a vikingek ősi intézményeiben is.

Ezután a skandináv-amerikaiak a 20. század kritikus pontján formálták át az amerikaiak önképét, miközben az Európában maradtak a zsarnokság ellen küzdöttek, és megakadályozták a nácikat az atombomba létrehozásában – emellett pedig mind otthon, mind a távoli országokban a zsidók megmentésén dolgoztak.

Végül pedig amellett fogok érvelni, hogy a skandináv-amerikaiak Amerikára gyakorolt hatása messze túltesz létszámukon – még úgy is, hogy amennyiben a magát skandináv eredetűnek valló tizenegymillió amerikai önálló országot alapítana, annak népessége felülmúlná a vikingek szülőhazájául szolgáló összes ország népességét.

Ami azt illeti, a skandináv-amerikaiak minden más bevándorló csoportnál inkább utat mutattak az amerikai „olvasztótégely” új paradigmája felé, s ennek révén anélkül estek át erőteljes kulturális asszimiláción, hogy leszámoltak volna etnikai identitásukkal, és minden köteléket elvágtak volna szülőföldjüktől. Nagyanyámhoz hasonlóan büszke amerikaiak voltak, ám ahogy arra a norvég zászlaja is emlékeztetett minket, lénye egy részét hátrahagyta szülőhazájában, ahol még mindig ott élt családja egy része. Bizonyos értelemben a skandináv-amerikaiak ősi otthonuk és történelmük – köztük híres viking felmenőik – iránt érzett büszkeségük révén még mélyebben ágyazódtak be az amerikai kultúrába, és járultak hozzá az amerikai társadalom fejlődéséhez, legyenek akár földművesek, akár üzletemberek, filantrópok vagy mérnökök, művészek avagy politikusok, esetleg a sport és a szórakoztatóipar meghatározó alakjai.

Az Amerikához tartozás ezen érzése, amely együtt jár a múlt – az egykor mégoly erőszakos múlt – iránt megőrzött büszkeséggel, kitűnő példája annak, hogyan képesek a bevándorlók továbbformálni az amerikai álmot az amerikai rendkívüliség érzésének az árnyékában is.

Ebből a szempontból könyvem második része akár „A két nagyanya története” címet is viselhetné, mivel apai nagyanyám, Helen Sorlie Herman jóval korábban, az 1850-es évek során Amerikába érkezett norvég bevándorlók leszármazottja volt. Ez volt az az időszak, amikor a nincstelenség és az éhezés skandinávok ezreit indította Amerika felé egy szinte megtehetetlen úton – a híres norvég drámaíró, Henrik Ibsen által „koporsóhajóknak” elkeresztelt vitorlásokon. Rengetegen lelték a halálukat az utazás során, ahol a betegségek, a nélkülözés és a természet erői tizedelték meg őket. Egy, a mainál jóval durvább, civilizálatlanabb és könyörtelenebb Amerikában léptek partra, amely ráadásul ükapám, Oscar Sorlie megérkezése idején a polgárháború küszöbén állt. Ám ettől függetlenül a bevándorlók eme korábbi nemzedéke a hazájává tette Amerikát, és teljesen asszimilálódott egy emberöltővel a Nagy Migráció előtt. Mire anyai nagyanyám elérte Amerika partjait, a Sorlie família már jómódú észak-dakotai család volt, és a legnagyobb farm birtokosa a Vörös-folyó völgyében. Helen Sorlie, Oscar Sorlie unokája aztán Minneapolis egyik legtehetségesebb ifjú sebészéhez ment hozzá. Ami azt illeti, Anna Flaaten (leánykori nevén Carlson) valószínűleg ágyneműket húzott le, és WC-ket takarított, miközben Helen Herman (leánykori nevén Sorlie) vacsorapartikra és bankettekre járt a helyi elittel.

Történetük, akárcsak magáé Amerikáé, a fokozatos kulturális asszimiláció története. Anna Flaaten nem túl sok könyvet tartott a házában, ám ezek egyike John F. Kennedy Bevándorlók nemzete című munkája volt. Nagyanyám mélységesen büszke volt bevándorló és amerikai mivoltára.

A viking szív története rengeteg fordulattal és leágazással rendelkezik. Az elmúlt időszakban a skandinávok a modern élet és kultúra megmentésére siettek a politikai ökonómia új modellje révén – és ők mutattak példát az elmúlt száz év legrosszabb pandémiájának kezelésében is.

Azt is látni fogjuk, hogy a viking mítosz mennyire mélyen ágyazódott bele a populáris kultúrába. Szereplői és tanulságai átitatják a szuperhősök, a fantasyk és a tudományos-fantasztikus fikció világát J. R. R. Tolkien A Gyűrűk Ura című művétől kezdve George Lucas Star Wars- filmjein át egészen J. K. Rowling Harry Potter-történeteiig.

Mindez nem véletlen. A Viking szív annak történetét meséli el, hogy a világot megváltoztató emberek hogyan változtatták meg eközben önmagukat is. A vikingek leszármazottjai lépésről lépésre vetkőzték le primitív vadságukat, babonáikat és könyörtelen kapzsiságukat, miközben megőrizték a bátorság, a család és a közösség erényeit, és azt a hajlandóságot, hogy mindent kockára tegyenek sorsuk beteljesítése érdekében mind egyénként, mind a közösség tagjaként. Ez a könyv annak a története, hogy miképpen örökítették át ezeket az erényeket leszármazottjaikra és mindenki másra. A skandinávok megmutatják nekünk, hogyan lehetünk egyszerre modernek és emberiek, hogyan egyesítsük az együttérzést és a fejlettséget az úgynevezett skandináv modell mintájára, miközben azokat a tulajdonságokat is megőrizték, amelyek a vikingeket először a civilizáció nemezisévé, majd megmentőivé tették.

Fontos újra hangsúlyozni, hogy nem pusztán a skandinávokra jellemzőek ezek a tulajdonságok, ezeket más kultúrák, népek és Amerikába érkező bevándorlók is felmutatták az idők során. Kétségkívül nem faji sajátosságokról vagy a génekbe kódolt dolgokról van szó. Ám a skandinávokat egészen viking őseiktől kezdve egyedivé teszi ama különleges képesség, amellyel összekapcsolták ezeket a tulajdonságokat, majd konkrét cselekvéssé fordították őket.

Innen nézve a napjainkban tapasztalható északi reneszánsz – legyen szó akár a divatról, akár a gasztronómiáról, akár a populáris kultúráról vagy a vikingek történelme kapcsán tomboló megszállottságról – egy szempontból mindenképpen érthető. Az északi kultúra belső lüktetése a mai napig kitapintható. Mindent összevetve ez a kulturális reneszánsz mutathat utat a liberális nacionalizmus jövője számára Európában és a világ más tájain, miközben a skandinávok saját maguk számára is némileg meglepetten fedezik fel ezt a lehetséges jövőt.

Az északi reneszánsz Amerikába is eljutott, és hasznos tanulságokat kínál az Egyesült Államok számára. Megmutatja, hogy a skandináv amerikaiak tapasztalatai hogyan nyújthatnak inspirációt az amerikai álom életben tartására, és – hogy a vikingek számára is értékelhető metaforát használjunk – hogyan maradjunk a felszínen a kulturális és spirituális hullámverésben. Az ország mélységesen polarizált közössége reményt, a jövőre vonatkozó ígéretet és elszántságot nyerhet a Nagy Migráció és résztvevői történetéből.

Ám a vikingek története ennél is univerzálisabb üzenetet kínál. Ezek az emberek és leszármazottjaik elképesztő bátorságot és szívósságot tanúsítottak a történelem során, amelynek révén képesek voltak belevetni magukat az ismeretlenbe, a világ legkietlenebb és legkönyörtelenebb vidékein letelepedve, hogy szabadon teremthessenek maguk és családjaik számára kielégítő életet. Mindezt ráadásul nem csak saját érdekükben tették, hiszen munkájuk gyümölcséből embertársaik is részesülhettek. Tudományos felfedezéseik, filantrópiájuk, művészeti és filozófiai alkotásaik megváltoztatták a magunkról és közösségünkről való gondolkodásunkat – és még az Istennel való kapcsolatunkat is.

Azt mondják, hogy az egész élet egy utazás. A vikingek és skandináv leszármazottjaik a világ legtalálékonyabb és legfontosabb utazói közé tartoznak, és a mai napig tanulhatunk tőlük.

Napjaink Facebookkal és Instagrammal átitatott világában a vikingek talán emberfelettinek tűnnek, ám valójában az emberi lélek mai napig bennünk élő tulajdonságait testesítették meg.

Ez nevezzük viking szívnek.

Arthur Herman

2021. március 13.

Első fejezet

Az északiak dühe

Az éhes farkas nagyot harap.

Viking közmondás

URUNK 793. ÉVÉNEK egy derűs júniusi napján a mai Anglia északkeleti részén található Lindisfarne szigetén álló kolostor mintegy harminc szerzetese hajókat pillantott meg a láthatáron. Páran a partra mentek üdvözölni a barátinak gondolt látogatókat. Kolostoruk békés hely volt, távol a világot átható felfordulástól és szenvedéstől. Az imádságnak és az elmélyedésnek szentelték életüket, a hálás helyi nemesek pedig aranyat, ezüstöt és drágaköveket adományoztak a kolostornak. A parton várakozó szerzetesek valószínűleg nem vették észre a hajók oldalain sorakozó pajzsokat, ahogy a sárkányfejet formázó hajóorrokat sem.

Miközben az egymás után partra futó hajókból ádáz, kardokat és csatabárdokat forgató férfiak ugrottak elő, a szerzetesek minden bizonnyal rádöbbentek tévedésükre. De ekkor már túl késő volt.

Az angol krónikás, Durhami Simeon így számol be a történtekről Historia Regum Anglorum című krónikájában: „Lindisfarne templomára zúdultak, kíméletlen fosztogatásuk a földdel tette egyenlővé a kolostort, istentelen lépteik meggyalázták a szent helyet, kiásták az oltárokat, és a szent egyház összes kincsét magukkal hurcolták. Több testvérünket meggyilkolták, másokat béklyókba verve hurcoltak magukkal, sokukat ádámkosztümben, gúnyolódva hajtottak, mint az ökröket, megint másokat a tengerbe fojtottak…”

A fosztogatók kisvártatva már sehol sem voltak, de maradandó nyomot hagytak maguk után. Lindisfarne kifosztásának híre egész Európában hullámokat vert. A keresztény világ hirtelenjében tudomást szerzett az elkövetőkről: a Skandinávia eddig ismeretlen, kietlen tájairól érkező északiakról, ahogy nemsokára mindenki ismerte őket. A kortársak többek között északiaknak, északi embereknek hívták, a modern világ vikingekként ismeri őket. A Lindisfarne-nál végrehajtott lehengerlő és elborzasztó portyájuk harangozta be színre lépésüket a civilizáció nemeziseként.

Valójában nem Lindisfarne kifosztása volt az első atrocitásuk. Az Angolszász krónika beszámol egy négy évvel korábbi támadásról, melyet az „északi emberek” hajtottak végre – 789-ben a Wessexben található Portland városkájára mindössze háromhajónyi viking rontott rá. Egy 792-ből származó egyházi feljegyzés védelmi erősítések építéséről számol be Mercia királysága keleti partvidékén a „pogány tengeri emberek”, azaz a skandináv fosztogatók elleni védekezés érdekében.

Ám a Lindisfarne elleni támadás egyenesen a civilizált kereszténység szívébe hatolt, és egy fáradhatatlan fosztogató-zsákmányoló hadjárat kezdetét jelentette szerte a Brit-szigeteken. A következő év, 794 során a Newcastle mellett található Monkwearmouth és Jarrow kettős kolostora szenvedett el hasonló támadást, majd 795-ben a mai Skócia nyugati partvidékén, Iona szigetén álló Szent Kolumba-kolostor vált az egyházi krónikások jellemzése alapján „vakmerő, vad, teljességgel pogány” fosztogatók prédájává.

A pogány meghatározás pontos volt. Egészen a mai napig senki sem tudja, hogy kik voltak a legelső viking portyázók, és hogy ki vezethette őket, de kétségkívül fikarcnyi tiszteletet sem tanúsítottak a keresztény rítusok és kegytárgyak szentsége iránt. Ami azt illeti, mintha különleges barbársággal kutatták volna fel a vallásos tárgyakat és gondviselőiket. Fosztogatás, az oltárok és a kegytárgyak elpusztítása, a békés lakók lemészárlása vagy rabszolgasorba vetése – ez volt az északi martalócok bevett modus operandija a következő két évszázad során. Nehéz elképzelnünk az Európa civilizált lakói szívébe markoló rettegést a könyörtelen vikingek láttán. Az egyik rémült krónikás szerint az északiak „rémületes farkasokként rohantak le mindent, zúztak és raboltak, és nemcsak az igavonó állatokat, a birkákat és ökröket mészárolták le, hanem a papokat és a diakónusokat, és szerzetesek és apácák egész gyülekezeteit”.

Az angol Yorki Alcuin, Nagy Károly császár egyik legközelebbi tanácsadója ezt a rémisztő diagnózist vetette papírra: „Sosem történt még akkora szörnyűség Britanniában, mint aminek most ki vagyunk téve a pogányok keze által, és senki sem gondolta volna, hogy a tengeren át ilyen támadásokat lehet indítani.” A kora legbölcsebb nyugati emberének tartott Alcuinnak csak egy Jeremiás prófétától való idézetre futotta: „És monda nékem az Úr: Észak felől támad a veszedelem e földnek minden lakosára.” A Lindisfarne elleni támadást követő évtizedek során könnyű volt úgy hinni, hogy Jeremiás próféta a viking támadások áldozataihoz szólt.

Az északiak három áradatban törtek elő északi szülőföldjük három különböző részéről, a ma Dániának, Svédországnak és Norvégiának hívott területekről. Nagy Károly halála után húsz évvel, 834-re a portyázások nagyszabású expedíciókká váltak hajók tucatjaival, és nyaranta az összes skandináv nemzetségfő kihajózott a követőivel. Az északi fosztogató csapatok állandó táborokat emeltek a stratégiai fontosságú folyók torkolatainál, és innen egyre beljebb tudtak hajózni – vagy akár hajóikat cipelni – a szárazföld belseje felé.

Hirtelenjében a Brit-szigetek minden egyes tenger felől megközelíthető kolostora, temploma és városa a skandináv portyázók prédájává vált, és a királyok, pápák és helyi hatalmasságok teljesen tehetetlenek voltak.

A dánok rövid idő leforgása alatt kifosztották Londont (842-ben), Nantes-ot, Rouent és Párizst, majd az egykori Gallia szívében található Toulouse-t. A svéd portyázók eközben felhajóztak a Volgán, és a mai Velikij Novgorod területén hoztak létre települést. Továbbá elfoglalták Kijevet is, Rurik utódainak későbbi székhelyét, és innen fosztogatták, illetve vetették rabszolgasorba a környező szláv lakosságot. Sevillát 844-ben támadták meg dán portyázók, akik aztán Nîmes-re és Pisára csaptak le a Földközi-tenger partvidékén. A következő két évtized során a Kijevből induló viking portyázók bejárták az egész Fekete-tengert. 860-ban elérték Konstantinápolyt is, egy másik merész csapat pedig egészen Bagdadig jutott el.

878-ra a mai Anglia fele és a Brit-szigetek egy jelentős része skandináv megszállás alá került, a mai Írország és Skócia területe lényegében norvég gyarmattá vált. Nem volt megállás: a kalandozó északiak messze nyugatra jutottak el az Atlanti-óceánon, egészen Észak-Amerikáig. Tizenegy évszázaddal később Winston Churchill így fogalmazott: „Amikor elgondolkodunk e sós vízi banditák brutális erkölcstelenségén, ezeken az oly szégyenletes kalózokon, amilyeneket még nem hordott hátán a tenger, vagy visszahőkölünk hitvány pusztításaik és egyéb kegyetlen tetteik láttán, nem szabad megfeledkeznünk a fegyelemről, a lelkierőről, a bajtársiasságról és a harci erényekről, amelyek ebben az időszakban mindenen túlmenően a legfélelmetesebb és legmerészebb fajjá tették őket a világon.”

Minél többet töprengünk a vikingek előtörésén, annál elképesztőbbé válik. A történelem során sosem volt még példa rá, hogy a világnak egy ennyire ritkán lakott része (Skandinávia lakossága ma alig egy százaléka a világ lélekszámának, és annak idején ez az arány még kisebb volt) ilyen rövid idő alatt ekkora hatást gyakoroljon az emberiségre. Nem csoda, hogy tetteiket a mai napig legendák és mítoszok, regények és tényirodalmi könyvek, no és mozgóképes alkotások sora ünnepli; és az sem csoda, hogy annak idején egyfajta szuperharcosokként, sőt szuperhősökként tekintettek rájuk.

De kik voltak ezek a rendkívüli tetteket végrehajtó rendkívüli emberek? Mit értek el az északiak, és miért vágtak bele az egész világot megváltoztató utazásaikba? Ezek a kérdések nem csak a történészekhez szólnak; rajtuk keresztül érthetjük meg Skandinávia napjainkban is világszerte érezhető hatását, és a modern képzeletet lázba hozó bűverejét. Megválaszolásukhoz először a vikingek szülőföldjével kell megismerkednünk.

Skandinávia egyik első déli származású tanulmányozója, a római polihisztor, idősebb Plinius így írta le ezt a vidéket: „egy önmagában álló világ”. A zord környezet komoly kihívások elé állítja mindazokat, akik kellően merészek és kitartóak az itteni élethez. Skandinávia az óriási ellentétek földje, az északi sarkkörig nyújtózkodó fagyott hegységektől a számtalan tavon, fenyő- és nyírfaerdőn át egészen a sebesen vágtázó folyók által keresztülszelt szélfútta rétekig. A norvég Északi-foktól Dánia déli határáig terjedő terület a felét teszi ki Európa észak–déli kiterjedésének, a szárazföldi része pedig nagyobb, mint Nagy-Britannia, Franciaország és Spanyolország együttes területe. Ám eme szárazföld nagy része lakhatatlan.

A nem skandinávok közül sokaknak egy hegyláncokkal határolt partvidék ugrik be Skandináviáról, amit fjordok pöttyöznek, és apró szigetek és sziklák sora óvja az északi szél dühétől. Azaz Norvégiát képzelik maguk elé. Az ország nyugati partvidékébe valóban a fjordokként ismert keskeny öblök vágnak bele, némelyikük több mint száz kilométer mélyen váj a szárazföldbe. A part mentén találhatóak a sérszigetek néven ismert aprócska szigetek és zátonyok, amelyek menedéket nyújtanak a tenger erejétől. Innen származik az északi útvonal, azaz nor-vegr kifejezés, amely arra az időszakra utal, amikor a viking hajók a sérszigetek alkotta csatornán át keltek tengerre.

Norvégia nagy részét a magasba nyújtózkodó hegységek határozzák meg, amelyek a tengerből törnek elő, és lassan süllyednek kelet felé, egészen a Finnországot és Svédországot elválasztó Botteni-öbölig. A vikingek jellemző módon a hajóépítésből származó kifejezést ragasztottak a hegyláncra: Kjølen, azaz hajógerinc, tőkesúly. A hegység nagy része az erdőhatár fölött fekszik, az alsó részét pedig sűrű, tűlevelű erdő borítja. Az Oslo- és a Trondheim-fjord mentén található termékeny földekkel együtt is csupán Norvégia három százaléka művelhető földterület. Az ország egynegyede erdő, a többi része pedig csupasz hegyoldal, mint például a Hardangervidda, azaz Hardanger-fennsík, ahol a második világháború egyik legfontosabb drámája játszódott, ami valójában el is döntötte a háború kimenetelét.

Innen keletre fekszik Svédország, amelynek mintegy Kaliforniával megegyező, 450 295 négyzetkilométernyi területe némileg nagyobb, mint nyugati szomszédjának és ősi vetélytársának 385 207 négyzetkilométeres kiterjedése. Svédország hóval borított hegységekkel teli északi partvidéke erősen hasonlít Norvégiáéhoz, ám délebbre a tájat tavak és sűrű erdők borítják, ahol a kellően erősek és elszántak termékeny földeket kanyaríthatnak ki az erdőkből, és legelőket teremthetnek a lápokból. Ám egészen a közelmúltig az egymást váltó tavak és erdők Svédország belföldjének nagy részét járhatatlanná tették. Még keletebbre található a hasonló földrajzi adottságokkal bíró, ám eltérő etnikumú Finnország, amelynek földjét erdők, tavak és lápok uralják.

Ezzel szemben Dánia, Skandinávia negyedik tagja sík terület meglehetősen kevés erdővel. Valaha óriási lombhullató erdők borították, de ezeket kivágták a viking kor alatt. Szűk északi félszigete, Jylland, illetve Jütland az Északi-tengerbe nyúlik, és szinte eléri Svédország nyugati partját, míg déli része a kontinentális Európához csatlakozik. Dánia földrajzilag meglehetősen nyitott területe az egyik fő oka annak, hogy Skandinávia első politikailag egységes entitásává vált, miközben Európa többi részéhez való közelsége jóvoltából Skandinávia ezen részét érte a legtöbb kontinentális hatás.

Ám még itt, Skandinávia tradicionális földművelő övezetében is jelentősen mérsékelte az utazási kedvet Jylland déli részének terméketlen talaja, amelynek köszönhetően egy lakatlan ütközőzóna jött létre a dán vikingek és a déliek között. Dánia többi része hatszáz szigetből áll. A legnagyobbak ezek közül Fyn, avagy Fyen (körülbelül akkora, mint a New York-i Long Island), a Koppenhágának helyet adó Sjælland, avagy Seeland, és Lolland. A Lollandon található Hobyban egy a viking kort megelőző dán nemzetségfő sírjára bukkantak, akit nagy pompával temettek el. A sírban megtalálták többek között egy Germániában szolgáló római parancsnok ajándékait, valamint két ezüstkupát is az Iliász jeleneteit ábrázoló vésetekkel – a jelek szerint a rómaiak már ekkor jól tudták, hogy érdemes jóban lenni az északi népekkel.

Ám akár Norvégiáról, akár Svédországról, Finnországról vagy Dániáról beszélünk, az általunk ismert Skandináviát az utolsó jégkorszak formálta. Tizenháromezer évvel ezelőtt az egész területet a jég uralta, majd a globális felmelegedés lassan megnyitotta az utat az emberek előtt. A jég visszahúzódása nyomán a mezolitikum vadászai lepték el a csupasz tundrából lombhullató és fenyőerdőkké váló tájat, amelyet halban bővelkedő és a halászatra alkalmas partvidékek szegélyeztek.

A kőkorszaki Skandináviát a víz és elsősorban a tenger határozta meg, és a víz egészen a mai napig meghatározó szerepet játszik a skandinávok életében. Ahogy Henrik Ibsen fogalmazott, a norvégok a tenger spirituális uralma alatt élik az életüket, és a legtöbben a mai napig a tenger révén és a tengerből élnek, éppúgy, mint a többi skandináv ország lakói.

Krisztus előtt 8000 körül a Balti- és az Északi-tenger partvidékén élő emberek felkerekedtek Norvégia fjordjain át, behatoltak Svédország tavai és folyói közé, illetve a Dániát alkotó hatszáz szigetre. Halásztak, bálnákra és fókákra vadásztak kőrisből készített kicsiny csónakjaikban és kenuikban, amelyeket bálnaolajjal kentek be, hogy tengerállók legyenek, és bőrcsíkokkal fogtak össze. Ezek voltak a viking kalandozókat a mai Oroszországig és Törökországig, illetve végül egészen Észak-Amerikáig elszállító lenyűgöző viking hosszúhajók primitív ősei.

A skandinávok tengeri vándorlásait egy katasztrofális esemény szakította meg. Kr. e. 6000 környékén egy óriási földrengés az óceánba hajított egy háromszáz kilométer hosszú hegyláncot a mai Norvégia nyugati partvidékén, és a nyomában érkező szökőár elöntötte a Brit-szigeteket a kontinenssel összekötő szárazulatot. A Storegga földcsuszamlás néven ismert geológiai esemény teljesen átszabta Észak-Európát. A Rajna és a Temze egykor ugyanazon a torkolaton osztozott, de innentől kezdve kettéválasztotta őket az Északi-tenger. Ami azt illeti, ez volt Skandinávia első jelentős hozzájárulása Európa történetéhez. A Storegga földcsuszamlás által okozott „pompás elszigeteltség” tette lehetővé, hogy az angol, skót és ír történelem más utat járjon be, mint a kontinentális Európáé, és a Brit-szigetek története a tenger révén állandó kapcsolatban álljon a keletre elterülő skandináv világgal.

Kétezerrel évvel később a növekvő tengerszint újabb változást hozott a kőkorszaki skandinávok életébe, miután az emelkedő víz a szárazföld belsejébe kényszerítette az itt élőket. A halászó-vadászó vándoréletet lassan a helyhez kötött földművelés váltotta fel, és ez a változás alapozta meg a vikingek életformáját. Bármennyire messzire is merészkedtek, lelkük mélyén földművesek maradtak: akkor és napjainkban is, ha egy skandináv művelhető földre bukkan, akkor megtalálta a neki való helyet.[1]

A kőkorszakbeli földművesekre kemény munka várt, és ahogy arra W. R. Mead földrajztudós rámutatott, „a határvidéki élet jellegzetességei jóval huzamosabban fennmaradtak Skandinávia egyes részein, mint bárhol máshol Európában”. Talán épp ezért érezték jóval inkább otthonuknak az amerikai határvidéket a többi európai bevándorlónál az ő leszármazottjaik, közöttük nagyanyám, Anna Carlson Flaaten és ükapám, Oscar Sorlie.

A későbbi Dánia területén apró közösségek munkálkodtak fáradhatatlanul, hogy művelhető földdé formálják a mocsarakat és lápokat. A neolitikum svéd földművesei a három tó, a Mälaren, a Hjälmaren és a Vättern környékén elterülő termékeny földeket tisztították meg. Norvégiában földműves-települések jöttek létre a fjordok meredek partjain és a kevés sík területen, ám itt továbbra is a halászat maradt az elsődleges életforma, ahogy napjainkban is az. Ráadásul a norvégok hamar rájöttek, hogy ha a zsugori anyatermészet nem gondoskodik róluk, akkor saját maguknak kell előteremteni a betevőt.

Ami pedig a finneket illeti, elütő etnikai és nyelvi hátterük ellenére életmódjuk megkülönböztethetetlen volt svéd szomszédjaikétól. A történelem során a svédek Finnország uraivá váltak egészen Oroszország – ironikus módon a svéd hódítások egy másik kolóniája – felemelkedéséig, ami után ez a bátor és kemény nép egészen a huszadik századig a két birodalom közötti küzdelem tárgyává vált.

Skandinávia népessége lassan, de folyamatosan növekedett Kr. e. 1700-ig, amikor először bukkantak fel itt bronzból – vagyis a réz és ón ötvözetéből – készített eszközök. A skandinávok mintegy ezeréves késéssel fogtak bele a bronztárgyak gyártásába a Földközi-tenger mentén található civilizációkhoz képest, és a fémet délről kellett importálniuk. Ahogy az aranyat is, amely kis mennyiségben megtalálható a térség kora bronzkori sírjaiban.

Bronzkori sziklarajz a svédországi Tanumból (Anders Blomqvist / Getty Images)

Ez az időeltolódás a következő ezer év során is meghatározó jellemzője maradt a skandináv technológiai fejlődésnek, pontosabban e fejlődés hiányának. Akármelyik kortársukról, az egyiptomi Újbirodalomról, a mükénéi és a homéroszi Görögországról vagy az ezt követő római köztársaságról van szó, a skandinávok mindig több évszázaddal utánuk loholtak a fejlődés tekintetében. Később aztán behozták lemaradásukat – leszámítva az írás kifejlődését, aminek fontos kulturális következményei lettek. Elmaradottságuk következtében civilizáltabb szomszédaik nem kezelték magukkal egyenlőként az északi embereket – egészen addig, amíg már túl késő nem volt.

Mindent összevetve a vikingeket az őket körbevevő víz formálta leginkább. A viking kifejezés, amely „Vik népét” jelenti óészaki nyelven, az öblöt vagy halászkikötőt jelentő „vik” szóból származik. A bronzkorszaki Skandinávia mindenekelőtt a tengeri utazók és tengeri harcosok világa volt már kétezer évvel azelőtt is, hogy az első vikingek megjelentek volna a kontinentális Európa vagy a Brit-szigetek partjainál.

Jól jelzik a tenger fontosságát a svédországi Tanum közelében talált bronzkori sziklarajzok is. Az itt látható hajók elképesztően hasonlítanak a viking hosszúhajókra, pedig majdnem ezer évvel az első viking utazások előtt készültek. Ehhez hasonló élményben lehet részünk egy másik svéd leletet, a rendkívüli gotlandi sírokat szemlélve is. A Gotland szigetén található több mint négyszáz sírt függőlegesen álló kövek jelölik, amelyeket fáradságos munkával hajó alakúra formáltak. A legmagasabb kövek gyakran a hajóorr és a tat megkülönböztetésére szolgáltak. Hasonló sírokat a szárazföld belsejében és a Balti-tenger partvidékén is találtak, de a régészek úgy vélik, hogy ezek különleges jelentéssel bírtak Gotland lakói számára, akiknek a szigete is hosszúhajót formáz – ráadásul pedig e sziget a skandináv migráció egyik meghatározó kiindulópontjaként szolgált.

A vízen kívül Skandinávia korai lakóinak életét a folyamatos szűkölködés és a kíméletlen éghajlat határozta meg, és ez a legtermékenyebb területeken élőkre is igaz volt. A családhoz, klánhoz és törzshöz való ragaszkodás nemcsak a politikai és a társadalmi élet létfontosságú része volt, hanem a túlélés egyetlen módja. Képzeljük magunk elé a vikingek őseit mint családok és klánok csoportjait Skandinávia déli részén és az azt övező szigeteken, akik mind az óészaki nyelv egy korai változatát beszélik, és csökönyösen ragaszkodnak a vadontól kemény munkával megszerzett termőföldekhez. Homérosz szintén ebben a korban élő harcosaihoz hasonlóan az ő nappalaik is végeláthatatlan törzsi háborúkkal telnek, éjszakáik pedig mulatsággal, miközben a tűzhely mellett a bárdok istenekről és hősök cselekedeteiről dalolják a későbbi északi sagák korai verzióit.

A civilizált világot formáló események tőlük messze délre és keletre zajlanak. Görögország és Athén színre lépése, Nagy Sándor hódításai, Róma köztársaságként, majd birodalomként történő felemelkedése, a kereszténység megszületése csupán távoli visszhangok az erdők, tavak és fjordok világában – már ha egyáltalán eljutott a hírük idáig.

A Kr. e. 3. századtól kezdve néhány Dél-Skandináviában élő törzs lassú, de folyamatos vándorlásba fogott a római határvidék irányába. Talán egy globális lehűlés ösztökélte őket egy kevésbé jeges lakóhely felkutatására, vagy pedig a fejlettebb déli szomszédaikkal, a keltákkal és a rómaiakkal való kereskedelem során szerzett tárgyak hozták meg a vándorkedvüket. Bármi is volt a motivációjuk, más törzsek csökönyösen ragaszkodtak a hazájukhoz. Ők lettek a vikingek valódi ősei. Az útnak induló – mondhatni, értelmesebb – törzsek maguk mögött hagyták a hideget, és délre vándoroltak, ahol az erdők kivágásával új termőföldhöz jutottak, még délebbre pedig legelőkre bukkantak marháik és birkáik számára.

Az első útnak indulók között voltak a teutonok és rokonaik, a szintén a mai Dánia területéről származó kimberek. A teutonok és a kimberek Kr. e. 150 és 100 között futottak bele a római seregekbe Galliában, Hispániában és Észak-Itáliában. A találkozás folyamatos kapcsolat kezdetét jelentette a Skandináviából származó törzsek és a népesebb déli területeken megtelepedett népek között. Egy új fejezet kezdődött Európa, illetve Róma és Skandinávia történelmében.

Egy római történetíró, Paulus Orosius rémisztő leírást nyújtott a kimberek és a rómaiak között vívott ütközet utójátékáról, miután a kimberek elfoglalták a római tábort a mai Orange közelében – a szöveg hátborzongatóan hasonlít az északi támadásokról készített későbbi feljegyzésekre. „…mindent tönkretettek, amit szereztek – írja Orosius –; a ruházatot széttépték és eldobták, az aranyat-ezüstöt a folyóba vetették, a férfiak bőrpáncélját felaprították (…), magukat a lovakat belökték az örvénybe, az embereiket nyakukra hurkolt kötéllel a fákra akasztották, úgyhogy a győztes a zsákmányból, a vesztes az irgalomból semmit nem ismerhetett meg.”

Bár a rómaiak egy kis időre megzavarodtak az agresszív és militarizált skandináv társadalommal való találkozástól, gyorsan összekapták magukat, és határozottan leszámoltak a fenyegetéssel. A neves római hadvezér, Caius Marius Aix-en-Provence-nál megverte a teutonokat, és amikor a kimberek a Brenner-hágón át behatoltak Itáliába, konzultársával, Quintus Lutatius Catulusszal együtt döntő vereséget mért rájuk.

Ám a teutonok és kimberek csak a kezdetet jelentették. Nyomukban újabb törzsek keltek útra Skandináviából. Megindultak a markomannok, a Svédország déli részén található Skånéból származó longobárdok, az eredetileg valószínűsíthetően Borgundaholm (Bornholm) szigetén élő burgundok, ahogy a svéd Västergötlandból érkező gótok is. A korai népvándorlás népcsoportjai közül a gótok bizonyultak a legfontosabbnak, akik valamivel a teutonok és kimberek után érték el a római határvidéket jóval keletebbre. Idővel az Odera és Visztula folyók környékére vándoroltak, majd még keletebbre, de ők is Skandináviából származtak.

A rómaiak gyorsan rájöttek, hogy ezek a különböző népek, amelyek ugyanazt a furcsa, torokhangokban gazdag (az óészakival rokon) nyelvet beszélik, véráldozatokban bővelkedő különös vallást követnek, és ádáz harcosok, mind rokonok. Az elsőként meginduló teutonok nevét ragasztották a követőikre, mások pedig germánoknak nevezték őket. Ám mindenki számára egyértelmű volt, hogy egy helyről, mégpedig Skandináviából származnak. Nem véletlen, hogy négy évszázaddal később a gót származású Jordanes „nemzet-méhnek” nevezte Skandináviát, ahonnan megindultak az Európa történelmére óriási hatást gyakorló germánok.

Julius Caesarnak szintén akadt velük dolga galliai ténykedése idején. „Egész életüket vadászatok és katonai gyakorlatok töltik be – írta Caesar –: már gyermekkoruktól fogva kemény, fáradságos életmódra készülnek.” Ami azt illeti, Róma hagyományos ellenségei, a kelta gallok „maguk is elismerik, hogy katonai téren nem vetekedhetnek a germánokkal”. Ezek a Scandiából származó emberek jelentették innentől kezdve az igazi fenyegetést Rómára nézve.

Julius Caesar utóda, Augustus saját kárán tanulta meg a germán fenyegetés súlyosságát, amikor az Arminius vagy Hermann néven ismert vezér, a későbbi germán és északi mítoszok hőseinek előképe három római légiót pusztított el Kr. u. 9-ben a teutoburgi csatában. Kilencven évvel később a neves római történetíró, Tacitus az ókori irodalom egyik legnagyobb hatású művében, a Germaniában adott részletes leírást. Az ő idejében a germánok elsősorban még mindig harcosoknak számítottak: „De minden dolgot, a közösségre tartozót csakúgy, mint magánügyet, fegyveresen intéznek.” A háztartás a feleségekre és a rabszolgákra tartozott, míg a férfiak tivornyáztak, szerencsejátékot űztek, és legfőképpen harcoltak.

Tacitus beszámolója alapján a germán társadalomban senki sem volt magasabb rangú a társainál, kivéve, ha a csatában tanúsított vitézségével szerzett hírnevet magának. „De a királyoknak sem korlátlan vagy tetszés szerinti a hatalmuk – jelentette ki –, és a vezérek is – ha tettre készek, ha kitűnnek, ha élen járnak a harcban – inkább példamutatásuk, mint hatalmuk miatt élveznek különös tiszteletet.”

A vezérség hősiességen alapuló modellje értelmében egy nemzetségfő megszégyenülne, ha bátorsága nem volna társaihoz mérhető a csatában, míg követőinek épp olyan merésznek kell lenniük, mint vezérüknek. A vezetőjét túlélő harcostárs egész életre becstelenné vált. A törzsfő vagy vezér védelme akár a haláluk árán is szent kötelességük volt a kísérőknek, avagy a comitatusnak.

Bátorság a csatában, a rang és státusz helyett a példamutatáson alapuló vezérség: ezek a nyugati irodalomban elsőként azonosított jellemzői a viking szívnek. A latin virtus avagy erény kifejezés eredete a férfinak (vir) levés, ám a germán nők szintén fontos szerepet játszottak a bátrak arisztokráciájában. „A hagyomány szerint akárhány, helyéből már kivetett és megingó csatasort az asszonyok állítottak helyre állhatatos kérlelésükkel, keblük feltárásával és a fenyegető fogság mutatásával” – írja Tacitus, aki arra is kitér, hogy a germánok már-már vallásos módon tisztelték asszonyaikat: „úgy vélik, még valami jövőbe látó szent képesség is lakozik a nőkben, és ezért tanácsaikat nem vetik meg, kinyilatkoztatásaikat nem hanyagolják el”. A nők tisztelete a germánok viking kuzinjaira is jellemző volt, és később ez meg is nyilvánult a törvényeikben.

Az ókori római és a reneszánsz gondolkodók ítélete szerint férfias erények híján egyetlen társadalom és intézmény sem élheti túl a világ által ránk zúdított váratlan és felforgató események végeláthatatlan sorát. Shakespeare-rel szólva a „balsors minden nyűge s nyilai” közé tartoznak az emberek és a természet által ránk mért sorscsapások, legyen szó háborúkról és államcsődökről, földrengésekről, viharokról és gyilkos járványokról. Az északiak számára ezek a férfias erények alapozták meg a viking szívet, Tacitus és római honfitársai számára pedig germán kuzinjaik testesítették meg ezeket a tulajdonságokat. Ám a fő kérdés az volt, hogy mindez építő vagy pusztító erővé válik-e a jövőben.

A Kr. u. 3. század közepére a rómaiak megkapták a választ a kérdésre, miután két nagy méretű, nyughatatlan germán törzsközösség sorakozott fel határaik mentén. A délkelet-európai határvidéken a gótok, a vandálok, a burgundok és a longobárdok néztek szembe a Dunával. A frízekből, szászokból, alemannokból, türingekből és frankokból álló másik csoport az Odera és az Elba mentén tömörült, portyázó csapataik pedig a Rajna keleti partjáról csaptak le.

245-ben összeomlott a limesek védelme. A gótok hat évvel később Dobrudzsa mocsaras vidékén csapdába ejtették és megsemmisítették Decius császár seregét az uralkodóval együtt, miközben fríz és frank hajók törtek rá Britannia és Gallia védtelen partvidékére. A Krím félszigetről útnak induló herul és gót kalózok az Égei-tenger mentén pusztítottak, és Athént is megostromolták, előrevetítve a vikingek hat évszázaddal későbbi ténykedését.

Ám a germánok nagy része valószínűleg ezzel együtt is a Duna és a Rajna mögött maradt volna, amennyiben az ázsiai sztyeppék felől nem zúdul rájuk egy még halálosabb erő: a hunok. Pusztításuk nyomán a germán törzsek lavinája indult meg nyugat felé, amivel a Római Birodalom már képtelen volt megbirkózni, és ez az eseménysor visszavonhatatlanul megváltoztatta Európa és az egész civilizáció történetét.

A törzsek összeterelték nyájaikat, szekerekre rakták minden ingóságukat, és otthonaikat maguk mögött hagyva a Római Birodalom határa felé hömpölyögtek. A római hatóságok teljesen felkészületlennek bizonyultak a népvándorlással szemben, és nem is kívántak vele megbirkózni. Elkerülhetetlen volt a fegyveres konfliktus, és 378. augusztus 9-én Hadrianopolis, azaz a mai Edirne mellett összecsapott a római és a gót sereg. Az ütközet a teutoburgi csatánál is katasztrofálisabb véget ért a rómaiak számára, miután nemcsak a seregük semmisült meg, hanem Valens császár is odaveszett. A keletrómaiak végül képesek voltak megmenteni fővárosukat, Konstantinápolyt, de csak azon az áron, hogy nyugat felé, Róma irányába terelték el a vizigót (nyugati gót) és osztrogót (keleti gót) támadókat, valamint az őket követő újabb germán törzseket.

A germánok lépésről lépésre hódították meg a római provinciákat, és telepedtek le családjaikkal. A frankok Gallia északi részét foglalták el, míg a vizigótok a délit – ebből a két részből formálódott ki a mai Franciaország. A vizigótok egy másik csoportja átkelt a Pireneusokon, elfoglalták Hispániát, és királyságot alapítottak. A vandálok még délebbre törtek, és végül átkeltek Észak-Afrikába. Az osztrogótok Itáliát tették meg otthonuknak, ahogy az őket követő longobárdok is.

A burgundok a hunokkal vívott véres csaták után (amelyeknek a Nibelung-ének állít emléket) a mai Savoy és Svájc lankáin telepedtek le. Az alemannok szintén ezt a vidéket választották, és a svájci németen mai napig érezhető nyelvi örökségük.

Egy másik törzs, a szász a szintén Schleswigből származó anglikkal fogott össze, és együttes erővel angolszász királyságok konglomerátumává alakították Britannia római provinciáit. Ami azt illeti, az anglik skandináv törzsi nevüket – angli latinul, angelcynn walesi nyelven, englisc gaelül – hagyományozták az általuk meghódított földre: England, azaz Anglia.

Anglia, Franciaország, Spanyolország, Olaszország és Svájc: a modern Európa nemzetállamokból álló térképe a germánok vezetésével kezdett formát ölteni. Megint más germán törzsek, a türingik, a bajorok és a szászok csoportjai Attila inváziója és visszavonulása nyomán a mai Németország erdőiben és tisztásain telepedtek meg. A Nyugatrómai Birodalom 476-ban elbukott, Európa pedig új uralkodóosztályra és új sorsra eszmélt.

A germanizált Európa központi helyét a frankok foglalták el. Az eredetileg a dél-dániai Holsteinben élő nomádok a hunok pusztítása nyomán törtek be a kontinens belsejébe. Vándorlásuk egyre délebbre és nyugatabbra vitte őket, amíg el nem érték a Rajna partját és a folyó homokos torkolatvidékét. Végül a Boulogne-t és Kölnt összekötő nagy római út mentén álltak meg, és ez a megtorpanás a mai napig tetten érhető a két, flamand és francia nyelvi régióra tagolt Belgiumban. Később továbbhaladtak dél felé, egyes csoportok a Szajna és a Loire völgyeit is elérték. Ám többségük a mai Belgium területén telepedett le, és Tournai-t tette meg első fővárosuknak.

A frankok mindenekelőtt harcosok voltak. Viking kuzinjaikhoz hasonlóan ők is a harcosok gyűlésén választották meg uralkodóikat. 451-ben Merovechre (a név jelentése „tengeri harcos”) esett a választásuk, aki azt a sorsfordító döntést hozta, hogy csatlakozik hagyományos riválisaikhoz, a vizigótokhoz, hogy harcba szálljon a félelmetes hun király, Attila ellen a catalaunumi csatában a római hadvezér, Flavius Aetius oldalán. Az ő unokája, I. Klodvig vette fel a kereszténységet, miközben lassan megszilárdult a Frank Királyság. Aztán a mai Spanyolország területén zajló események hirtelenjében Európa vezető hatalmává tették a frankokat. 711-ben muzulmán arabok rohanták le mór szövetségeseikkel a vizigót királyságot, és a Pireneusokon keresztül egészen a frankok által uralt egykori Galliáig jutottak. Előretörésüket egy frank hadvezér, Martell Károly állította meg a mai Franciaország közepén a sorsfordító poitiers-i csatában.

771-ben az ő egyik leszármazottja, Charlemagne, azaz Nagy Károly lett a frankok királya, aki egész birodalmat épített fel a frank hódítások nyomán. Birodalma a középkori Európa gerincévé vált, Nagy Károly pedig a Nyugat-Európában Róma háromszáz évvel korábbi bukása óta nem ismert belső rend megteremtésének szentelte életét.

Nagy Károly egyike a történelem rendkívüli alakjainak. Szőke hajával, széles vállával és harcsabajuszával egy hajóját a viharos tengeren irányító viking vezér kiköpött mása lehetett volna. Ez nem légből kapott párhuzam. A személyes hűség és a királyt a harcostársaival összefűző kötelék épp annyira fontos volt Nagy Károly számára, mint a viking királyoknak. Az uralkodó „a lehető legmélyebb nagyrabecsüléssel kezelte azokat, akiket ilyen bajtársias barátság kötött hozzá” – írta udvarában élő életrajzírója, Einhard. Elkötelezett barátokból és ivótársakból álló kompániáját bármelyik izlandi bárd énekbe foglalta volna, és ami azt illeti, pár száz évvel később a Roland-énekben dalba is foglalták.

Az átfogó belső reformok mellett Nagy Károly uralkodását a birodalom határainak megerősítésével töltötte, a baszkokkal, mórokkal és szaracénekkel hadakozva délen és nyugaton. Ám északon egy ezeknél is halálosabb veszély leselkedett: a pogány szászok és szomszédaik, a dánok.

Nagy Károly már uralma kezdetén hadjáratok sorát vezette északkeleti irányba a szászok ellen, akik rendszeresen be-betörtek a frank területekre zsákmányért és rabszolgákért. A szász terület északi határa az Eider folyó volt, amelytől északra a dánok földje terült el, így elkerülhetetlen volt, hogy Nagy Károly a szászok ellen folytatott majd’ harmincéves háborúja itt is hullámokat vessen.

800 környékére az óriási anyagi és emberi áldozatokat követelő háború nagyobbrészt sikeresen zárult. A meghatározó szász törzsfők alávetették magukat a keresztségnek, a fenyegetésnek pedig véget vetett a szászok 794–795 között lefolytatott tömeges kitelepítése. Az etnikai tisztogatás Karoling verziója még mindig humánusabb volt a germán törzsek által a vonakodó ellenfelekkel szemben alkalmazott megoldásnál, a tömegmészárlásnál.

Ám a szászok igába hajtása és a fríz kalózok kifüstölése az Északi-tenger partvidéke és a Schelde torkolata mentén megszüntette az utolsó pufferzónát Nagy Károly civilizált birodalma és a skandináv törzsek között. A történelem első nagy skandináv hőse, Godfred, a dánok királya pedig nem habozott kihasználni ezt.

A fennmaradt bizonyítékok arra utalnak, hogy Godfred óriási energiával és ambícióval rendelkezett, a későbbi viking vezérek prototípusa volt. Miután észlelte, hogy déli irányból veszély közelít, hosszú védműrendszer építésébe fogott királysága déli határa mentén Nagy Károly és a frankok ellen. A Danevirke figyelemre méltó teljesítmény volt, amely egy, „a keleti öböltől, Ostarsalttól egészen a Nyugati-tengerig (azaz az Északi-tengerig) terjedő sáncból állt az Eider folyó északi partja mentén, amelyet egyetlen kapu tört meg csupán, hogy a szekerek és a lovasok átkelhessenek”.

A Danevirke Godfred leghíresebb alkotása lett,[2] és több évszázadon át védelmet biztosított a dán uralkodók számára.

Godfred másik jelentős tette a Jylland keleti partján található kikötőváros, Hedeby elfoglalása volt. Ezt a települést szerette volna megtenni Skandinávia és az egész balti térség legnagyobb kereskedelmi központjának. A kikötő két nagy kereskedelmi útvonal találkozásánál feküdt: a nyugatról kelet felé tartó útvonal az északnyugati fríz partvidéket kötötte össze a Baltikum keleti részével és a mai Oroszország területével, a másik pedig a szász határtól Norvégiáig és Kattegatig vezetett a Dániát Svédországgal összekötő vízi útként. Annak érdekében, hogy Hedebynek ne legyen északi vetélytársa, Godfred lerohanta a közelben lévő obodritákat (akik történetesen Nagy Károly szövetségesei voltak), eltörölte a föld színéről jómódú kereskedőtelepülésüket, Rericet, és óriási vereséget mért rájuk. Innentől – mintegy 808-tól – kezdve Hedeby hatalmas kereskedelmi jelentőségre tett szert, a virágzó településen rozmáragyarak, borostyánkövek, prémek és rabszolgák cseréltek gazdát – utóbbiakat valószínűleg a Baltikum keleti részéből hurcolták ide. Ez a település lett a viking kor egyik legfontosabb kikötővárosa, amely dán királyok sorának töltötte meg a kincstárát.

A tengeri kereskedelem növekedését szolgálta a skandináv hajóépítés forradalma. A megemelt orral és tattal bíró, harcosokkal teli klasszikus hosszúhajók már évszázadok óta járták az északi vizeket, ám ez idő tájt új elemekkel, mégpedig nagy méretű, négyszög alakú vitorlával és árbóccal gazdagodtak. Ezeknek köszönhetően a skandináv kereskedők még messzebbre merészkedhettek, árukat szállíthattak Norvégia északi részéről és a Finn-öbölből a Frank Birodalom és a Brit-szigetek piacaira.

A klasszikus skandináv hosszúhajó megfelelő választás volt a partvidéki és a folyókon keresztül zajló kereskedelemhez, ahol elegendőnek bizonyult az evezés. Ám a vitorla biztosította hajtóerő nemcsak a kereskedőknek, hanem a királyi flottáknak és a saját pecsenyéjüket sütögető kalózoknak is kapóra jött. A viking kor fontos technológiai alapja került ezáltal lefektetésre, és Godfred Európa leghatalmasabb uralkodójával, Nagy Károllyal szemben demonstrálta ennek a hatékonyságát.

Godfred már 804-ben komoly összeütközésbe keveredett a frank uralkodóval, miután sikeres hadjáratot folytatott fríz szomszédai ellen a birodalom északi kapujánál. Az erejét fitogtató dán király óriási flottát bocsátott vízre a szász határ közelében lévő Sliesthorpnál. Hiába fenyegette számos veszély a déli határ mentén, Nagy Károly nem hagyhatta figyelmen kívül ezt a kihívást, és seregével az Elba déli partja mentén táborozott le. Bár a két uralkodó között tervezett személyes találkozó meghiúsult, a seregek nem csaptak össze. Ám békeszerződés híján csak idő kérdése volt a germánok és skandináv kuzinjaik közötti háború.

Einhard beszámolója szerint az arrogáns Godfred nemsokára egész Germánia leigázásáról kezdett el beszélni, és azzal fenyegetőzött, hogy Nagy Károly Aix-la-Chapelle-ben lévő palotájában itatja meg a lovát. A dán fenyegetés hatására Nagy Károly úgy döntött, hogy neki is ideje flottát építenie, és a Schelde torkolatánál felügyelte a munkálatokat, hogy döntő tengeri csatát vívhasson a dán királlyal. A lehető legnagyobb sereget gyűjtötte össze, és az Aller és a Weser folyók találkozásánál állította fel táborát a hajók védelme alatt. Az annalesek szerint „a győzelem reményétől megrészegült” Godfred azzal hencegett, hogy párviadalra hívja ki a császárt. A hatvanadik esztendejét taposó Nagy Károly hajlott is volna a párbajra, ha ezzel véget vethet a dán fenyegetésnek.

Ám a dánok és a frankok közötti nagy összecsapásra végül nem került sor, miután 810-ben kísérete egyik tagja (egyes források szerint saját fia) végzett Godfreddel, akinek örököse, Hemming csupán egy évig uralkodott, mielőtt vele is végeztek volna. Ez pontosan az a rokongyilkos belharc volt, ami a következő három évszázad során sújtotta a viking politikát. Mindez azt jelentette, hogy a Nagy Károly birodalmát körüllengő dán fenyegetés lényegében egyetlen nap leforgása alatt elillant.

Ám a császárnak így is az volt a belsejtelme, hogy az általa teremtett birodalom nem lesz képes átvészelni a rá váró kihívást. Ő maga nem félt „azoktól a kutyafejű dögöktől”, ahogy a dánokat nevezte. „De szívemet szomorúság tölti el attól a gondolattól, hogy még az életem során lábukat merték tenni erre a partra – vallotta be kísérőinek –, és óriási fájdalom kínoz, mert jól látom, hogy miféle gonoszságot fognak utódaimra és alattvalóikra zúdítani.”

Igaza lett. Miközben 800-ban Rómában császárrá koronázták, baljóslatú látvány jelent meg birodalma északi határán az Északi-tenger partjainál.

Egy vérvörös vitorlájú hosszúhajó volt az. A vikingek végül megindultak.

Dánok, norvégok és svédek: mind a három nép a saját módján és a saját útvonalai mentén „vált vikinggé”. A skandináv népek közül először a dánok jelentek meg a fősodorbeli európai történelem annaleseiben Nagy Károly uralkodása alatt. A kontinentális Európához való közelségüknek köszönhetően könnyen hozzáfértek a Frank Birodalmat átszelő folyókhoz és az angolszász kuzinjaik által uralt Angliához, ahogy az Ibériai-félszigethez és a Földközi-tenger nyugati részéhez is. A Portlandre és Lindisfarne-ra rontó martalócok nagy valószínűséggel dánok voltak, vagy esetleg norvégok, akik inkább északabbra, Skóciába és Írországba vezették portyáikat, majd mélyen nyugatra, az Atlanti-óceán új területeire.

A nyugat-európaiak számára legkevésbé ismert svédek kelet felé indultak a Balti-tengeren, germán és szláv területeken áthaladó folyókon hatoltak egyre mélyebbre hosszúhajóikkal, míg a fővárosukká és kereskedelmi központjukká tett Kijev révén kéznyújtásnyi távolságra nem kerültek a korszak legnagyobb európai városától, Konstantinápolytól.

Ám a fennmaradt bizonyítékok arra utalnak, hogy az utazások és az expedíciók során semmiféle nemzeti exkluzivitás sem létezett. Egy dán portyázó csapatban jó eséllyel pár norvég is akadt, a svéd hosszúhajók legénységébe pedig finnek és akár szlávok is keveredhettek. Lényegében bárki, aki portyára indult, vikinggé vált. A későbbiek során skótok és angolok is csatlakoztak az Izlandot kolonizáló norvég kalandozókhoz. A sokszínűség nem kivételes, hanem megszokott dolognak számított a viking korban, a viking szellemiség már a kezdetektől fogva a szándékról és a végrehajtásról szólt, nem pedig a vérségi kötelékekről és a faji háttérről.

Dánok, norvégok és svédek. A cél mind a három esetben ugyanaz volt: zsákmányt szerezni, és fosztogatni, amíg csak meg lehet úszni. A hosszúhajók minden egyes tavasszal vitorlát bontottak a hó és a jég elolvadása idején, majd hetekkel vagy akár hónapokkal később behajóztak egy idegen kikötőbe vagy folyótorkolatba. Felfegyverzett férfiak szökkentek elő a hajókból, és ádáz kiáltásokkal áldozataikra vetették magukat.

Dicső tettekkel kell
díszítenünk a nyarat,
vitézek, rántsuk ki villogó kardunkat.
Lundre kell támadnunk leghamaribb módon,
hogy kardvarázslattal koszorúzzuk esténk.

Európa lakói természetesen jól ismerték már az erőszakot és a kalózkodást, ám sosem találkoztak még vele ennyire váratlan és mindenhová elhatoló formában. Európa elitjét hitetlenkedő bénultság kerítette hatalmába: ennek a fenyegetésnek sem Nagy Károly és örökösei, sem Nyugat-Európa más hatalmasságai, sem a Bizánci Birodalom császárai nem voltak képesek gátat szabni.

Nagy Károly örökösei minden tőlük telhetőt megtettek. A Karoling császárok, Nagy Károly fia, Jámbor Lajos és unokája, Kopasz Károly nem gyengeségükről és hozzá nem értésükről voltak ismertek, és személyesen szálltak hadba az északiakkal. Az őket követő nyugati frank király, III. Lajos pedig igazi harcos uralkodó volt: az ő hősiessége révén mértek nagy vereséget egy dán seregre 881-ben Saucourt-nál.

Ám más fenyegetésekkel is meg kellett birkózniuk. Délről a vikingekhez mérhető hajós tudással és vakmerőséggel bíró szaracén fosztogatók támadtak. A Földközi-tenger középső és nyugati része mintegy két évszázadon át könnyű préda volt a 711-ben az Ibériai-félsziget nagy részét elfoglaló muzulmánok számára. Egyetlen tengerparti közösség sem volt biztonságban, a szaracénok még Róma külvárosait is kifosztották 846-ban. A frank uralkodóknak Itáliában is folyamatos harcokat kellett vívniuk, hogy az ne jusson az Ibériai-félsziget sorsára, ám Szicília így is muzulmán kézre került.

Ezután kelet felől zúdultak Európára az elődjeikhez, a hunokhoz mérhetően ádáz magyar lovasok. Minimális ellenállás mellett viharzottak végig a szláv és germán földeken, fél évszázad leforgása alatt egészen a mai Franciaország területéig jutottak, és többször is feldúlták Itáliát, teljessé téve Nagy Károly utódainak megaláztatását. A sötét kor néven ismert legsötétebb korszak szállt alá Európára. A viking támadások kétségkívül fontos szerepet játszottak ebben, de nem ezek jelentették az egyedüli megpróbáltatásokat a kontinens lakói számára.

Emellett Nagy Károly örökösei nem sok mindent tehettek az északiak végeláthatatlan, mindenhova elérő tengeri támadásaival szemben. Többnyire már túl késő volt a visszavágáshoz akkor, amikor az uralkodó egyáltalán tudomást szerzett a történtekről. Párizs 845-ös ostroma tökéletesen megmutatta, hogy mennyire tehetetlen a központi kormányzat a viking áradattal szemben.

Ekkor a dán martalócok már hosszú évek óta fosztogatták a Karoling Birodalom partjait, és zsákmányszerző útjaik során a folyókon is felhajóztak. A Nyugati Frank Királyság vagyonának kulcsa Párizs volt. A Karoling uralkodók nem sok figyelmet fordítottak az egykori római település, Lutetia helyén létrejött városra, ám Párizs őrizte a Karoling Birodalom szívét, innen lehetett elérni a Marne, a Szajna és a Yonne folyókon keresztül a szárazföld belső részeit. Ahogy Reims érseke egyszer figyelmeztette Kövér Károly császárt, ha elveszti Párizst, akkor mindent elveszít.

Az első viking, aki rájött erre, Ragnar, a dán volt. Ez a Ragnar talán minden idők legünnepeltebb viking hőse, a sagákban és tévésorozatokban főszerepet játszó Ragnar Lodbrok (azaz Darócnadrágos Ragnar) volt, de ebben nem lehetünk teljes biztosak, miután történelmi valóságosságát eltakarja a legendák köde. Ám akár a későbbi tévésztárról van szó, akár nem, a harcra szomjazó, győzelmében biztos Ragnar 845 márciusában hajózott fel a Szajnán kétszáz hajóval és négyezer harcossal. A megállításával próbálkozó Kopasz Károly két részre osztotta a seregét, hogy a folyó mindkét partját védeni tudja. Ragnarnak csak erre volt szüksége. Azonnal rátört a kisebb alakulatra, és szétzúzta azt, mielőtt bárki a segítségére tudott volna sietni. A krónikák szerint száztizenegy foglyot ejtett, és mindegyiket felakasztotta a másik haderő szeme láttára a Szajna egyik szigetén. Ragnar brutális pszichológiai hadviselése célt ért: Károly maradék serege rendezetlenül visszavonult, és a viking vezér március 28-án – húsvét vasárnapján – diadalmasan bevonult Párizsba, majd kifosztotta a várost. Mindez egyszerre volt szimbolikus győzelem a Ragnar által megvetett kereszténység és szó szerinti győzelem a tehetetlen Karoling uralkodó felett.

Miközben emberei kényükre-kedvükre fosztogattak, összegyűjtve és rabszolgának elhurcolva a helyieket, Ragnarnak nem volt sietős maga mögött hagynia Párizst, és Károlynak végül mintegy hétszáz font ezüstöt kellett fizetnie a viking törzsfőnek a távozásért cserébe. A később danegeld néven közismertté vált, zsarolással szerzett váltságdíj kifizetéséért sokan megrótták a császárt, de Károlynak nem volt túl sok lehetősége. Nyugaton a bretonokkal készült háború, keleten a szaracénok fosztogattak, egy másik viking törzsfő pedig százötven hajóval hajózott fel a Garonne folyón, és támadta meg Toulouse-t. Ez a csapat aztán nemsokára továbbállt dél felé, és a Guadalquivir folyón át elért Sevilláig.

A békére szomjazók reményvesztetten figyelték a pusztítást. Egy szerzetes a Noirmoutier szigetén álló kolostorban ezt vetette papírra a 860-as évek elején: „Napról napra nő a hajók száma, végeláthatatlan a vikingek áradata. Amerre csak nézünk, a keresztények mészárlások, gyújtogatások és fosztogatások áldozatai: a vikingek mindent legázolnak, senki sem képes megállítani őket.” Ezután felsorolta a viking kézre jutott városok gyászos listáját: Bordeaux, Périgueux, Limoges, Angoulême, Toulouse, Rouen, Beauvais, Meaux, Chartres, Angers („elpusztítva”), Tours (szintén) és Orléans (szintén).

Még ha némi túlzást vélünk is felfedezni a megpróbáltatásokat kolostora falai mögül figyelő szerzetes szavaiban, az általa leírtak igencsak rémisztőek. Párizs ráadásul továbbra is védtelenül állt a következő kalandvágyó viking előtt. Negyven évvel Ragnar támadása után egy újabb dán, a könyörtelen Sigfrid csapott le a városra akkora erővel (az egyik krónikás, a párizsi Saint-Germain-kolostor apátja szerint hétszáz hajóval), hogy kilenc kilométeren át megtöltötték a Szajnát.

Ez 885 novemberének vége felé történt, kitűnő alkalom volt arra, hogy a vikingek maguk mögött hagyják a fagyos északot Párizsért és a gazdag zsákmány reményében. És kitűnő alkalom arra is, hogy a vikingek eddigi áldozatai végre megembereljék magukat.

A partot érésüket követő második napon Sigfrid megközelítette a városfalat, és Párizs püspöke, Joscelin, illetve a város grófja, Odo elé tárta követeléseit. Erős északi akcentusával gúnyos könyörgést intézett a főpaphoz: „Gauzlin, könyörülj magadon és nyájadon! Csak annyit kérünk, hogy nyisd meg nekünk a várost. Senkinek sem görbül haja szála sem, és ügyelünk rá, hogy a te és Odo tulajdonában lévő holmit – intett a gróf felé – megőrizzük nektek.”

Joscelin püspök minden bizonnyal mosolygott a cinikus ajánlat hallatán. Így felelt: „Párizs városát ránk bízta Károly császár […] Ha hozzánk hasonlóan rád bíznák ezeknek a falaknak a védelmét, és azt tennéd, amit tőlünk kérsz, vajon milyen bánásmódot érdemelnél?”

Könnyű magunk elé képzelni, ahogy a dán törzsfő megvakarja a fejét, és szomorúan elmosolyodik a püspök válasza hallatán. „Azt érdemelném, hogy vágják le a fejemet, és vessék a kutyák elé” – ismerte el. Ám, tette hozzá fenyegetően, ha nem teljesítik követeléseit, akkor megsemmisíti a várost, és gondoskodik róla, hogy földjét csak járvány és éhínség lakja.

A püspök és a gróf nem engedett. A város fő tornyába vették be magukat, ahol a krónikák szerint Odo testvére, Robert és a püspök unokaöccse, Ebolus apát is csatlakozott hozzájuk, elvégre az egyház nem tiltotta meg, hogy bármelyik tagja fegyvert ragadjon a pogány ellenséggel szemben.

A hajnal hasadtával az északiak megkezdték az ostromot. Sigfrid szörnyű üvöltéssel rohamozta meg a tornyot. Az ostromlók valószínűleg valamiféle katapultot használhattak, és nyílzáporral árasztották el a védőket – a püspököt is eltalálta egy nyílvessző. „Számtalan frankra sújtott le a halál”, de rengeteg vikingre is, miközben Odo, a fivére és az embereik derekasan helytálltak a véres közelharcban.

A vikingek végül alkonyatkor vonultak vissza, és magukkal vitték holtjaikat és sebesültjeiket is. „A torony keserves próbatételen esett át, de alapja szilárdan állt.” Az egész éjszaka dolgozó párizsiak deszkákkal és lécekkel erősítették meg a tornyot, és fából egy még magasabbat építettek a megviselt kőtorony mellé. Ennek végeztével komoran várták a csata folytatását.

Nem kellett sokat várniuk, napkeltekor a vikingek megrohamozták a két tornyot. „Mindenhonnan nyílvesszők záporoztak, és ömlött a vér.” A városlakók és a katonák vállt vállnak vetve verték vissza a támadókat, miközben kongtak a templomok harangjai, a támadók és a védők pedig ádáz csatakiáltásokkal bátorították magukat. Az ellenállás vezetője Odo gróf volt, aki „mindenkit felülmúlt merészségével”. Ő öntött új erőt a hitüket vesztő katonákba és városiakba, és sorban vágta le a vikingeket. Amikor a tornyok már veszni látszottak, „összevegyített és felhevített olajat, viaszt és szurkot öntetett a dánokra, amely összeégette az ostromlókat. Voltak, kik ott lehelték ki lelküket; mások a folyóba vetették magukat a borzalmas szubsztancia elől menekülvén”.

A torony és a város szilárdan állt, bár ahogy arról a krónikás beszámol, „a falakon belül egy talpalatnyi hely sem maradt a holtak elföldelésére”. Az újabb támadás helyett Sigfrid az ostrom mellett döntött, seregével minden irányból körbevette a várost. A párizsiak nyolc hónapon át tűrték az éhezést és az annak nyomán elharapódzó járványt. Odo grófnak kétszer is sikerült kisurrannia a viking ostromgyűrűből, hogy segítségért könyörögjön Károly császárnál, majd visszaküzdötte magát a városba. Második látogatása végül meggyőzte az uralkodót, aki rájött, hogy Párizs veszte az egész országa vesztét jelentheti.

Károly összegyűjtötte seregét, és októberre az akkor Párizs külső részének számító Montmartre dombjáig ért. Eddigre Sigfridnek elege lett az ostromból. A kiutat kereső viking vezér felajánlotta a párizsiaknak, hogy csekély hatvan font ezüstért felhagy az ostrommal, ám azok ezt büszkén visszautasították: úgy érezték, hogy végre ők vannak nyeregben, főleg Károly lecsapni készülő seregét látva. Ám a patthelyzet egészen tavaszig kitartott, a két sereget betegségek tizedelték, a város népét pedig egyre súlyosabb éhínség sújtotta.

Végül Károly csata helyett az alku mellett döntött. Mindenki (legfőképpen Sigfrid) döbbenetére hatvan helyett hétszáz font ezüstöt ajánlott, emellett pedig szabad elvonulást a Szajnán – épp azt, ami ellen a párizsiak annyira keményen küzdöttek. A városi nép annyira dühös volt, hogy blokád alá vonták a folyót. Sigfridnek és embereinek végül a szárazföldön át kellett elszállítani a hajóikat – a megállapodás értelmében Károly védelme alatt – a Marne medréig, hogy hazahajózhassanak.

A dánok végre eltűntek, ám az ostrom politikai következményei még csak most kezdték el éreztetni a hatásukat. A történtek porrá zúzták Károly császár renoméját, akit 887-ben letaszítottak a trónról. Birodalma nyugati része, Neustria új uralkodót talált magának Párizs hőse és a vikingekkel szembeni ellenállás arca, Odo gróf személyében. Az ő bátorsága és példamutatása reményt öntött az európaiak szívébe.

Azonban az északi fenyegetés egyáltalán nem szűnt meg. A vikingek továbbra is kedvük szerint járták a Szajna, Marne, Loire, Maine, Aisne és Vire folyókat, ahogy a Scheldét és a Moselt is, amelyek lényegében viking vízi utakká váltak. Alig harminc évvel később portyázók újabb hulláma érkezett, ezúttal Norvégiából, akik megszállták a Frank Királyság északi partjait, és nagy szerepet játszottak a kontinens sorsának alakulásában.

Ám Párizs nem szembesült többet viking flottával: a város ostroma fordulópontot jelentett az északi tengeri martalócokkal szembeni ellenállásban. Emellett elhozta az Európa szívét több mint száz éven át uraló dinasztia alkonyát, és egy újabb felemelkedését – Odo gróf utódaiét, akinek rokona, Hugh (Hugó) Capet száz évvel később a Capet-dinasztia megalapítója lett.

Az északiak dühe új irányba kényszerítette Európát. Az események irányítása, ami kicsúszott Nagy Károly örököseinek a kezéből, lassan visszakerült a kontinens lakóihoz, miközben a helyi közösségek és uralkodók a saját kezükbe vették a sorsukat. Eközben a viking áradat új célpontot talált az északiak angolszász kuzinjai személyében.

A vikingek már 789-ben felbukkantak a Brit-szigeteken: a mindössze három hajóval végrehajtott portlandi támadás az első feljegyzett tengeren túli északi portya volt. A rajtaütéseik egyre hatékonyabbá és véresebbé váltak a Lindisfarne kifosztását követő évek során, míg aztán 865-ben egy óriási, talán tízezer harcost is számláló viking had dúlta fel komolyabb ellenállás nélkül a mai Anglia északkeleti részét. Az őket szuperharcosokként ábrázoló legendákkal szemben a vikingek egyáltalán nem voltak legyőzhetetlenek, és a következő két évszázad során bőven kijutott nekik a vereségből Angliában.

Ám így is kellő számú győzelmet arattak ahhoz, hogy több mint egy évszázadon keresztül uralmuk alatt tartsák a mai Anglia nagy részét, egészen addig, amíg angolszász ellenfeleik meg nem tanulták a frankok által Párizs ostroma idején elsajátított leckét: önmagunk megsegítésének művészetét. Elsőként Alfréd, Wessex királya volt képes erre, aki a dánok elleni sikerei révén érdemelte ki a nevet, ahogy ma is ismerjük: Nagy Alfréd király.

Alfréd 871-ben került a nyugati szász királyság, azaz Wessex trónjára, amelyet ekkor immár hat évtizede dúltak a vikingek. A támadások fokozatosan egyre erősebbé és merészebbeké váltak, míg 842-ben Londont is kifosztották.

A helyzeten nem segített, hogy a mai Anglia területén ebben az időben öt királyság osztozott: ezek közül az északi, Northumbria volt a leginkább kitéve a dán bázisaikról lecsapó vikingeknek. Ezekben az években a dánok voltak a békés életre vágyók legnagyobb átkai: vakmerő vezéreik villámgyorsan csaptak le a védtelen tengerparti városokra, amelyekből annyi zsákmányt és rabszolgát szereztek, amennyit csak el bírtak cipelni, majd maguk mögött hagyták a zavarodott és megtört lakókat.

A 860-as évtizedre a dánok elérkezettnek látták az időt arra, hogy a fosztogatáson túl hódítsanak is, és az angolszász királyságok váltak elsődleges prédáikká. Ahogy az Angolszász krónika fogalmaz, egy „nagy pogány sereg” érkezett két testvér, Halfdan és Ivar Ragnarsson vezetésével – a fivérek állítólag a Párizst 845-ben kifosztó Ragnar fiai voltak, de ezt lehetetlen minden kétséget kizáróan bizonyítani.

Kelet-Anglia királya nagyvonalú lóadománnyal szabadult meg a Ragnar-fiaktól, ám az északi irányba forduló nagy sereg szinte ellenállás nélkül hatolt be Northumbriába, és elfoglalta Yorkot, a királyság fővárosát, ami 876-ra az új viking királyság székhelyévé vált. A város egészen a viking kor legvégéig az angliai viking aktivitás központja maradt.

Négy évvel Alfréd trónra lépése előtt, 867-ben Halfdan és Ivar a Northumbriától délre fekvő Mercia királyságára tört. A merciaiak és a nyugati szászok egyesített serege – ez volt az egyetlen alkalom, hogy az angolszász királyok összefogtak a közös ellenség ellen – megállította a viking előretörést, de az északi harcosok visszavonulás helyett egyszerűen délkelet felé vették az irányt, és 869-ben elfoglalták Kelet-Angliát, lemészárolva királyát, Edmundot.

Immár két angolszász királyság volt a vikingek uralma alatt, és a 873-as Mercia elleni offenzíva háromra növelte ezt a számot. Ám Mercia elfoglalására csak azután került sor, hogy a dánok véres csatát vívtak Wessex királyával, Ethelreddel és öccsével, Alfréddal.

Ethelred igazi harcoskirály volt, erős sereggel az irányítása alatt, és öccse talpraesett alvezérnek bizonyult. 870 során kilenc alkalommal csaptak össze Halfdan dánjaival. Az angolszászok legnagyobb sikerüket az ashdowni csatában érték el, amely után Halfdan béketárgyalásokba kezdett, és figyelmét a sebezhetőbb Merciára irányította. Ethelred még ezen évben bekövetkezett halála után valószínűleg senki sem gondolta, hogy utódjában a vikingek emberükre akadnak.

Ethelredet nem gyermekkorú fia, hanem Alfréd követte, ami jól jelezte, hogy Wessex vezetői tisztában voltak a rájuk leselkedő veszély valódi mértékével: a tét az angolszász Anglia túlélése volt. Szerencséjükre a nagy viking sereg némileg kiegyenlítette az esélyeket, miután kettévált Mercia és fővárosa, London elfoglalása után. Halfdan észak felé vette az irányt, hogy megszilárdítsa uralmát Yorkban, a Guthrum nevű király és két másik hadúr irányítása alatt álló maradék had pedig Kelet-Angliába indult. Wessex új királya és népe egy időre fellélegezhetett, eközben pedig teljes erővel megindult a vikingek angliai letelepedése.

A mai Yorkshire, Nottingham, Lincoln, Derbyshire és Leicester teljes egészében dán uralom alá került. A nagy sereg harcosai a kardokat és bárdokat szegre akasztva földművelésbe fogtak, Cambridgeshire-ben például elfoglalták „a töltések és az Ouse közötti földeket, egészen az ingoványig”. Viszonylag csekély számuk ellenére a dánok különösebb probléma nélkül le tudtak telepedni a helyi angolszászok közé. Az óészaki és az óangol nyelv meglehetősen hasonlított egymásra, így nem akadtak olyan kommunikációs gondok a viking és az angolszász szomszédok között, mint, mondjuk, a normannok és a frankok, avagy a ruszok és a szlávok között. A helyi nemesek eltávolítása után a dánok játszi könnyedséggel léptek a földesurak, földművesek és állattenyésztők helyébe, amennyiben pedig birtokviták törtek volna ki, a nagy sereg korábbi katonája mindig használhatta kardját és csatabárdját a meggyőzés végső eszközeként.

Alfréd jól kihasználta a rendelkezésére álló időt. Nagy létszámú helyi milíciát szervezett fyrd néven, és erődítményeket emelt a Wessex és Mercia közötti határ kulcsfontosságú pontjaira. Guthrum serege végül 875-ben csapott le a nyugati szászokra, és legyőzte őket; a vereség után menekülő Alfréd Somerset mocsárvidékén keresett menedéket. Ám ezután összegyűjtötte az erejét, miközben Guthrum seregét meggyengítette azok távolléte, akik inkább a földet művelték új otthonukban zsákmányszerzés helyett.

A két sereg 878 májusában, hét héttel húsvét után csapott össze újra Edingtonnál. Alfréd Somerset, Wiltshire és Hampshire milíciáit gyűjtötte össze, és véres csatában törte meg a dánokat, akik menekülőre fogták. Guthrum maradék hada Chippenham városába húzódott be, majd kéthetes ostromot követően megadta magát. Guthrum kötelezettséget vállalt arra, hogy kivonul Wessexből, és még a keresztséget is felvette, bár megtérésének komolyságával kapcsolatban lehetnek kétségeink.

Ám Alfréd számára csak az számított, hogy királysága és Anglia délnyugati része végre biztonságban volt a viking megszállóktól. Guthrum zavartalanul térhetett vissza Kelet-Angliába, ahol elosztotta a földet harcosai között. A mai Anglia kétharmada lényegében dán gyarmattá vált, a későbbi történelmi feljegyzések Danelaw avagy Dena lagu néven utalnak erre a területre. Huntingdon, Cambridgeshire, Bedfordshire és Northamptonshire többi része viking terület lett Norfolkkal, Suffolkkal és Essexszel együtt, ahogy maga London is. Ezeken a területeken két évszázadon át más törvények, más nyelv, más személy- és helységnevek, más szokások és kultúra volt érvényben, mint Anglia maradékán. Ami azt illeti, a viking örökség egyes elemei a mai napig továbbélnek.[3]

A Danelow-n kívüli területen viszont Alfréd edingtoni győzelmének és az azt követő fegyverszünetnek köszönhetően csökkent a viking nyomás. Alig száz évvel azután, hogy hosszúhajóik tüzes-véres belépőt tettek Lindisfarne-nál, az északi földekről érkező férfiak (és egyre nagyobb számban nők) levetették magukról a hódítók szerepét, és a telepesekét öltötték magukra. Bár még mindig rengeteg vérontás és felfordulás volt hátra, alapvető változás következett be. Az északiaknak mind a mai Franciaországban, mind Angliában megálljt parancsoltak, miközben az északi invázió svéd ága a balti partvidék és a szlávok fosztogatásából a közvetlen uralomra váltott.[4]

Európa sötét korszaka lassan véget érőben volt. Egy új Európa formálódott – a vikingeknek hála.

Második fejezet

Vikingnek lenni

Ahogy kitavaszodott, és elolvadt a sok hó meg jég,
Thórólf vízre rakatta saját, nagy harci hajóját,
gondosan fölszereltette, és az emberei közül több mint százat,
a legrátermettebbeket kiválogatta, azokat,
akiknek a fegyverei is a legjobbak voltak.

Kopasz Grím-fia Egil története

Milyen lehetett vikingnek lenni?

Először is érdemes megjegyezni, hogy a vikingek sosem hívták magukat vikingeknek, ez a kifejezés a 19. században jött divatba, amikor a viktoriánusok felfedezték az északi népek vonzerejét. Az északiaknál az, hogy valakit vikinrnek hívtak (hímnemű formában), egész egyszerűen annyit jelentett, hogy az illető hosszú tengeri utazásra indult. Ám a kifejezés az ismert körülmények között talán elkerülhetetlen módon végül kalózra vagy rablóra kezdett el utalni.

A feltűnésük nyomán igen sokszor igencsak komor következményekkel szembenéző európaiak más neveken ismerték őket. Germán kuzinjaik ascomanni, azaz kőrisfa-emberek néven emlegették őket a hosszúhajóik építésére használt kőrisfa nyomán. Az írek a finngail (világos és sötét hajú idegenek) nevet ragasztották rájuk, a skótok lochlannach (tavi emberek) néven ismerték őket, míg az arabok és a szlávok az „evezésből” (óészaki nyelven róþ) származó rusz elnevezéssel tisztelegtek hajózási tudásuk előtt.

A hajó a szirtek alatt lebegett a hullámokon. A türelmetlen harcosok a hajóorrba szálltak, a tenger áramai örvénylettek a homokon. A fegyveresek a hajó gyomrába hordták a fénylő felszerelést, a mesterien megmunkált hadiszerszámokat. A víg útra készülők eltaszították a parttól az ügyesen illesztett bordázatú járművet. Szél űzte tova a mélység hullámain, szállt a hajó, mint a madár, nyakát habok koszorúzták, míg a második napon elérkezett az óra, hogy hajló orrából a tengerészek megpillanthatták a szárazföldet, az óceán partján megcsillanó sziklákat, az alászakadó szirteket, a tengerbe nyúló fokokat. A vitorlás útja véget ért.

Még ma is érezhetjük a viking kor legnevesebb költeménye, a Beowulf soraiban lüktető erőt. Szinte a szemünk előtt látjuk a tengerre szálló északi portyázókat, ahogy a láthatárt fürkészik, míg végül a szárazföld látványa dicsőségben, harácsolásban vagy halálban végződő új kalandok ígéretével tölti el őket. Ez volt a viking kor jól ismert képe évszázadokon át, ám mi a helyzet a mögötte lévő valósággal?

Egy pillanatra hagyjuk el az epikus költemények és északi sagák hőseit! Amennyiben valódi vikingekkel akarunk találkozni, akkor érdemes az angliai Reptonban található viking síroknál kezdenünk. Reptonnak kulcsfontosságú stratégiai szerepe volt a nagy pogány sereg által 873-ban elfoglalt angolszász királyság, Mercia uralásában. Az erődben több viking sír is található, az egyikben két férfi maradványaira bukkantak. Az egyiket a húszas éveiben érhette a halál, míg a másik életkora harmincöt és negyvenöt év között lehetett, azaz egy tapasztalt északi harcosról van szó.

A fiatalabb valószínűleg csatában halt erőszakos halált, koponyája jobb oldalán óriási erejű, karddal vagy csatabárddal mért csapás nyomai láthatóak. Az idősebbet még szörnyűbb végzet érte. A koponyáján látható két halálos seb mellett a jobb lábát érő vágás a combartériáját is elvághatta, és valószínűleg kibelezték, vagy egyenesen kiherélték.

Ám bármennyire is szörnyű módon haltak meg, az erőd védői teljes tiszteletadás mellett temették el a harcost és fiatal társát. Az idősebb férfi mellé fektették kardját egy bárányprémmel szegélyezett kardhüvellyel, és egy pár tőrt. Derekán egy bőröv volt, amelyből csak a bronz övcsat maradt meg. A nyakán Thor apró ezüstkalapácsa lógott a harcban védelmet nyújtó amulettként – a jelek szerint nem túl sokra ment vele.

Ennél is figyelemre méltóbb és látványosabb az észtországi Salméban a közelmúltban feltárt két viking hajó és halott legénységük. A tömegsírok a viking kor kezdetéről, a 750 körüli időszakból származnak, amikor a mai Észtország területe a svédek és a helyi törzsek közötti folyamatos harcok terepe volt. A kisebbik hajóban hat, párba ültetett viking holttestre találtak, amint az evezőket markolták, miközben egy hetedik a tatban ült – mintha csak együtt hajóznának a Valhallába. A második, nagyobbik hajóban harmincnégy viking volt található, mindegyikük a harmincas és negyvenes éveiben járt, és mindegyikük testét borzasztó harci sérülések borították. Gondosan egymás mellé helyezték őket, melléjük fektették kardjaikat, és valami sakkszerű játék figuráit szórták szét körülöttük. A hajó közepére helyeztek egy harmincötödik férfit, a legjobb minőségű fegyverrel rendelkező vezetőjüket. Őt szintén egy sakkfigurával temették el, mégpedig egy királyéval, amit gondosan a szájába helyeztek.

Az ehhez hasonló viking sírok, vagy az olyanok, mint a dániai Sjællandon feltárt, százötvennégy ifjú harcos maradványait tartalmazó sír, betekintést nyújtanak a viking kor embereinek életébe. Fegyverek, harcosok és csatahajók világa volt ez, de egyszersmind olyan világ is, ahol a férfiak, és ahogy majd látni fogjuk, a nők is folyamatosan a veszélyes ismeretlenbe hajóztak, és osztoztak egymással az utazás végén rájuk váró sorson, legyen az élet vagy halál. A vikingek valószínűleg markáns testi jellemzőkkel rendelkeztek. A velük találkozók erőteljes termetükről, világos bőrükről, szőke vagy vörösesszőkés hajukról és kék szemükről számoltak be. Egy arab utazó a következőképpen írta le őket: „Soha nem láttam náluk tökéletesebb testű embereket. Olyan (magasak), akár a pálmafa, szőkék és vörös színűek.”

A magasság viszonylagos dolog. A régészeti adatok alapján az átlagos viking férfi százhetven centiméter magas lehetett, ami nem számított kivételesen nagy termetnek annak idején. Emellett, bár talán a szőke haj volt az akkori szépségideál, a sírokban talált maradványok alapján számos skandinávnak hamulúggal kellett szőkítenie a haját, hogy igazi aranyfürtjeik legyenek. A kívülállók szintén tudták, hogy a vikingeknek nem csak a hagyományos szőke változatuk létezik, elvégre túlságosan is jól ismerték a sötétebb, már-már mediterrán vonásokkal bíró északiakat – később ez a verzió lett ismert „fekete norvégként”, avagy „fekete svédként”.

A vikingek maguk is komoly figyelmet fordítottak az eltérő testi vonásokra, és bizonyos személyiségjegyeket társítottak a fizikai megjelenéshez. Például a Kopasz Grím-fia Egil történetében Úlf fiának, Grímnek „fekete volt a haja, és durvák az arcvonásai, külsejében és természetében is inkább az apjára hasonlított” – ám eközben „rendkívül szorgalmasan dolgozott, ügyesen bánt fával, vassal, nála jobb ácsot vagy kovácsot nemigen lehetett találni”.

Emellett semmi bizonyíték nem utal rá, hogy a vikingek egy népbe vagy egy emberfajtába tartozónak tekintették volna magukat, és a modern tudósok sem bukkantak „viking” genetikai profilra. Történetük során nagymértékű etnikai keveredést tanúsítottak. A távoli helyekkel folytatott kereskedésük igencsak változatos, egészen a Közel-Keleten és a Földközi-tenger keleti partvidékén élő népcsoportokból származó genetikai állományhoz vezetett, és a letelepedő vikingek szintén elvegyültek a helyi népességgel. Ahogy azt nemrég dr. David Reich, a Harvard Medical School kutatója megfogalmazta, „az ősi DNS-ek vizsgálata kevés teret nyújt a rasszista avagy nacionalista értelmezések számára”. Mindez különösen igaz a vikingek DNS-ére.

Azaz a sötét középkor Európáját meghódító skandinávok aligha voltak emberfeletti lények, avagy a neonáci ideológusok által előszeretettel vizionált „szuperfaj” tagjai. Bár genetikai leleteik összekötik őket azokkal a germán törzsekkel, akik közös lakhelyükről szétterjedtek Európa-szerte, az északiakat nem faji jellegzetességeik, hanem kultúrájuk különböztette meg germán kuzinjaiktól. A vikingek voltak azok a skandinávok, akik hátramaradtak, szülőföldjük tősgyökeres gyermekeivé lettek, és hozzáedződtek annak kíméletlenségéhez. Emellett mindannyian az óészaki nyelvet beszélték, míg a germán törzsek alig voltak képesek megérteni egymást az általuk használt elütő dialektusok miatt.

A nyelv mellett az északiak az életmódjukon is osztoztak, a folyókat, a tavakat és a tengert halászták, és kezdetleges gazdaságaikat művelték. Emellett ugyanazokat a pogány isteneket imádták. A nyelvi és kulturális egységnek köszönhetően csak fokozatosan alakultak ki a dánokat, norvégokat és svédeket megkülönböztető jellemzők.

Ám 700 körül mindegyik közösség ugyanazzal a kihívással nézett szembe: a környező termőföld és tenger szűkös erőforrásai elégtelennek bizonyultak a növekvő népesség eltartására. Egy évezreddel korábban a globális lehűlés ösztökélte útra azokat a skandinávokat, akikből a germán törzsek lettek, most pedig a globális felmelegedés váltott ki újabb vándorlást. A melegebb éghajlaton több gyermek élte túl a kemény teleket, így a többfeleséges családok egyre nagyobbra nőttek (az ősi vikingek poligámok voltak). A gyarapodó népesség miatt a helyi törzsfőkre egyre nagyobb nyomás nehezedett, hogy új javakat találjanak követőik megjutalmazására és rangjuk kimutatására. A tengerjárók hamar rájöttek, hol találhatják meg mindezt: Nagy Károly birodalmának északi csücskében.

A kiterjedt migráció már a kezdetektől fogva vállalkozó szellemű volt, majdhogynem spontán vándorlás. Érdekes módon a korszak északi királyai, mint például Nagy Károly riválisa, Godfred vagy a félig-meddig legendák ködébe burkolódzó norvég Yngling-ház tagjai a jelek szerint semmilyen szerepet sem játszottak a vikingek kirajzásában, bár nem is tettek ellene. Két évszázadon át évről évre számos északi szállt hajóra, és a veszélyes tengereket átszelve ismeretlen földek sorára jutottak el, míg végül egyedül Kínát nem érték el kalandozásaik során (ám a jelek szerint még ide is majdnem elértek: a svédországi Helgö szigetén egy viking törzsfő sírjában egy Kasmírból származó csodálatos bronz Buddhára leltek a régészek).

A klímaváltozás és a demográfia kétségkívül nagy szerepet játszott a skandinávok kirajzásában, ám a neves francia történész, Georges Duby ennél szélesebb és mélyebbre ható magyarázatot is nyújt erre: „Kalandok után kutattak hírnevük gyarapításához, kincsek után, hogy vendégeiket méltó ellátásban részesíthessék, rabszolgák után, hogy ők gondozzák otthonaikat, és föld után, hogy szegre akaszthassák kardjaikat.” Ebből a szempontból a vikingek nem ütöttek el túlságosan a frankokká, gótokká és teutonokká váló skandináv migránsok korábbi hullámától, ahogy a középkor során szülőföldjükről felkerekedő más népcsoportoktól sem.

Ám egy megdöbbentő vonás mindenki mástól megkülönböztette az északiakat, ez pedig a viking terjeszkedés elképesztő sebessége volt. A vikingek alig pár évtized leforgása alatt lerohanták Nyugat- és Kelet-Európát, valamint a Földközi-tenger partvidékének egy jelentős részét; mindez a germán törzseknek több évszázadba tellett. A viking kor nem egyszerűen migráció volt, hanem forradalom, amely egész Európát megrázta.

Mindezt pedig elsősorban a hajóik tették lehetségessé.

A vikingek által épített hajók forradalmasították a tengeri hajóépítést. Ezek elődjei a Gotlandon fennmaradt „kőhajók” és a Tanumban talált hajó alakú bronzkori vésetek, amelyek Kr. e. 1800 és 500 közé datálódnak. Egy viking kort megelőző valódi hajóra bukkantak a dél-dániai Hjortspringnél, amely Kr. e. 350–300 között épülhetett, körülbelül abban az időszakban, amikor a kimberek és a teutonok megkezdték dél felé történő vándorlásukat. A jó állapotban fennmaradt vízi járműben már tetten érhetőek a vikingek által használt hajók fő jellemzői. A mintegy húsz méter hosszú és három méter széles hjortspringi hajó klinkerpalánkos építésű, azaz a palánkokat (deszkákat) élben egymáson átlapolták, hogy megakadályozzák a tengervíz behatolását.

A tölgyfa deszkákból épített, vasszegekkel összefogott klinkerpalánkos hajó az északi vizeket járó hajók elsődleges típusa volt az ezt követő évezred során. Minden bizonnyal ilyenfajta hajókkal fosztogatták a gótok a Fekete-tenger partvidékét, és vágtak át az Égei-tengeren, és ilyen hajók révén terrorizálták a frízek az Északi-tenger partjait Martell Károly idejében.

A nagy változást a négyszög alakú vitorla hozta el, amely az evezéssel kombinálva felülmúlhatatlan tengeri járművé tette a viking hajókat. Ennek révén sebesen és biztosan lehetett átszelni a nagy vízterületeket; nem meglepő, hogy számos költő és krónikaíró hasonlította e hajók útját a madarak röptéhez. Emellett a korszak Földközi-tengert járó gályáival szemben a viking hajókat tartósnak építették. Szélesre tervezték őket, a tavirózsákhoz hasonló könnyedséggel lebegtek a vízen, és új tengerészeti technológiát vetettek be építésük során: a hajó fenekén végigfutó tölgyfa gerendát, azaz hajógerincet, amit a vikingek a 7. század során találtak fel.

A hajógerinc adta meg a viking hajók számára azt a stabilitást, melynek révén bármilyen időben hajózhattak a tengeren. Egyetlen húsz méter magas fenyőárbóc állt a hajó közepén, amelyre egy huszonnyolc négyzetméteres vitorlát erősítettek, és így a szél segítségével bárhova eljuthattak. Egy háromméteres tölgyfa kormányrúd nyúlt alá a hajó jobb oldalán (a hajók jobb oldalára a mai napig használt angol starboard kifejezés az óészaki styra, azaz „kormányozni” szóból származik), amelynek a segítségével a hajót bármelyik irányba, akár hátrafelé is lehetett kormányozni. Amikor egy viking hajónak folyón kellett felhaladnia, például a Szajnán, a Temzén vagy a Volgán, akkor az árbócot le lehetett venni, és az evezőket leeresztve a legénység izomzata biztosította a meghajtást. Miután a teljesen megrakott viking hajók merülése alig fél méter volt, tökéletesen alkalmasak voltak ezeknek a vízi utaknak a bejárására.

A csekély merülés fontos tényező, hiszen, bár hajlamosak vagyunk a hosszú tengeri utazásra induló vikingeket képzelni magunk elé, akik végül Észak-Amerikáig is eljutottak, legpusztítóbb portyáikat a folyók segítségével hajtották végre. A szárazföldi vízi utak átszelésének – és a magukat a tengertől való távolságuk miatt biztonságban érző városok teljesen váratlan lerohanásának – képessége miatt rettegett tőlük egész Európa. Ez volt a viking „sokktaktika” lényege: oda utaztak, ahová csak kedvük tartotta, mégpedig bármelyik kedvükre való vízi út révén. Egymástól távoli városok sora tanulta meg ezt a keserű leckét: London 842-ben, Nantes 843-ban, Sevilla 844-ben, majd Párizs 845-ben.

Az északiak igényeiknek és feladataiknak megfelelően építették meg járműveiket. A skandináv bázisaiktól mérve viszonylag kicsi fosztogatási hatókörnek megfelelően ritkaságnak számítottak az olyan nagy óceánjáró hosszúhajók, mint amire a norvégiai Gokstadban bukkantak 1880-ban. A legtöbb hajó jóval kisebb volt, nem több mint húsz-harminc méter hosszú – kellőképp nagy a negyvenfős legénység számára, amely a fedélzeten evett és aludt (a viking hajók nem rendelkeztek fedélzetközzel), de kellőképp kicsi ahhoz, hogy a legénység a vállán cipelhesse vagy kivágott fatörzseken görgethesse, miközben az új szárazföldi vízi utat keresi.

Hasonlóképpen hasznos volt a tengeri áruszállításra használt knarr, amelyből egy jó minőségben fennmaradt példányt találtak a dániai Skuldelevben. A tizenöt méter hosszú és egy-két tucatnyi legénységgel bíró hajó szélesebb volt a hadihajóknál, és akár huszonnégy tonnányi rakomány szállítására is alkalmasnak bizonyult. Az elsősorban szállító jármű knarr emellett nagy távolságok megtételére is képes volt: valószínűleg ilyen hajókon érkeztek meg a telepesek Izlandra és Grönlandra, majd Észak-Amerikába.

A vikingek sikerének másik titka az idő próbáját kiálló navigációs technikáikban rejlett. Ez magában foglalta a hold és a csillagok segítségével történő tájékozódást, ahogy a Földközi-tenger tengerészei által később használt asztrolábium, azaz csillagmagasság-mérő kezdetleges változatát is. Ez a készülék egy fából készült irányjelző volt, amely árnyékot vetett délben; ennek mérése révén egy viking kapitány hozzávetőlegesen képes volt belőni a szélességi fokot.[5] A hosszúsági fokkal más volt a helyzet, ennek problémáját csak a 18. század során sikerült megoldani. Ám még fontosabbnak bizonyult a többi viking portyázó által szolgáltatott információ, akik minden nyár végén friss híreket hoztak a behajózható tengeri útvonalakról és a kontinens folyóiról, amelyek révén a törzsfők a következő nyár során még messzebbre merészkedhettek a friss zsákmány nyomában. A viking portyázások kumulatív jellegűek voltak, a fosztogatók minden egyes hulláma egyre távolabb jutott, és egyre merészebbé vált. Persze a vikingeknek nem volt monopóliumuk a kalózkodásra és a tengeri rablásra, a frízek, a szászok és a gótok szintén magas szinten űzték ezt a mesterséget. A fő különbség a vikingek kitartása volt, és az a képességük, amellyel a kalózkodást villámgyorsan kereskedelemre és letelepedésre cserélték – majd ugyanilyen sebesen visszatértek a kalózkodáshoz szükség esetén. A kitartás pedig a viking siker második titkából származott: magukból a skandináv emberekből.

Szülőföldjük északi fekvése, a véget nem érő telek, a termékeny földek szűkössége és a tengert leszámítva a kereskedelmi utak hiánya összetartó közösségeket kovácsolt a kietlen tájon elszórtan élő embercsoportokból. A falvakat benépesítő férfiak és nők minden évben öt hónapot töltöttek azzal, hogy szó szerint melegen tartsák egymást, és ez erős ösztönző volt a közösségi szolidaritás és az alapvető szívósság kialakulásához.

A családi és a klánkötelékek sokkal fontosabbak voltak a nemzeti és etnikai különbségeknél. A svéd társadalom például csak a 7. század elején kezdett formálódni két törzs, a göták és a sveák egyesülése révén, a kialakulóban lévő ország fővárosa pedig Uppsala lett. A dánok (eredeti nevük, a dana vízfolyást vagy öblöt jelent) az Északi-tengerből nyíló keskeny öblök mentén szóródtak szét, míg a norvégok óriási pusztaságok által elválasztott, elszigetelt közösségekben éltek.

Ám akár dánokról, norvégokról vagy svédekről van szó, a vikingek elsősorban földművesek és halászok voltak, és másodsorban harcosok. Ahogy arra Gwyn Jones történész felhívja a figyelmet, a „szabad parasztok, paraszt földbirtokosok, földművesek és kisgazdák” mindhárom királyságban „az ország gerincét képezték”.

A tipikus gazdaság a hosszúház volt, ahol az emberek és az állatok egy fedél alatt éltek. A kisebb épületek többnyire süllyesztett padlóval rendelkeztek, a földszintet félig a talaj alá temetve – ezt a szokást a norvég és a svéd telepesek az amerikai prérikre is magukkal vitték. Ahol jócskán akadt fa, mint Norvégiában és Svédország déli részén, ott fagerendákat használtak. Ahol nem, mint például a dán Jyllandon, ott agyaggal befedett fonott vessző vagy tőzeg került a favázra. A tető mindenhol nádtető volt, hacsak a földműves nem tudta nyírfakéreg révén eső-, jég- és hóállóvá tenni a házát.

A jyllandi Vorbasse mellett talált kora középkori földműves-település maradványai jó vizuális fogódzót nyújtanak számunkra. Az épületek 700 és 1000 közé datálhatóak. A település legalább hat gazdaságból állt, amelyek búzát termesztettek a környékbeli földeken, a haszonállatokat pedig elkerítve tartották. A Vorbasse melletti feltárás a viking gazdaságok másik meglepő tulajdonságára is fényt derített: költöztek az idők során. A Vorbassénél talált település lakói körülbelül százévente változtattak helyet, talán a föld kimerülése vagy tulajdonoscsere miatt – vagy egész egyszerűen csak a skandinávokra jellemző nyughatatlanságról volt szó.

A viking közösségek legnagyobb tiszteletben álló tagjai a legméretesebb gazdaságokkal bírók voltak, akik több bérlővel is rendelkezhettek. A Kopasz Grím-fia Egil története nyitó fejezete eleven képet fest arról, hogyan nézett ki egy virágzó gazdaság. „Úgy mondják, hogy roppant serény és szoros gazda volt Úlf. Szokása szerint kora hajnalban felkelt, és indult az emberek munkája után nézni, ki a földekre, de a műhelyekbe is, ahol kézművesei dolgoztak, és gondja volt teheneire és a kaszáló füvére is.” Fia, Grím még tehetségesebbnek bizonyult: „Rendkívül szorgalmasan dolgozott, ügyesen bánt fával, vassal, nála jobb ácsot vagy kovácsot nemigen lehetett találni. Telente, a cselédek nagy részével együtt, többször is kievezett hálóval fölszerelt csónakokban heringre.”

Amennyiben mindezt túl békésnek találnánk egy északi sagához, elegendő egy kicsit tovább olvasnunk. A következő bekezdésben az elbeszélő mintegy mellékesen megemlíti, hogy Úlf legidősebb fia, Thórólf portyázásra indul az apjától ajándékba kapott hosszúhajón. A portyázás a gazdálkodó, földművelő élet természetes kiterjesztése, nem pedig annak elvetése volt, leszámítva azokat az eseteket, amikor a törzsfőt vagy a földművest száműzték (ez volt az uluk intézménye), és rákényszerült, hogy hajójával a láthatáron túli földek felé vegye az irányt. A száműzöttek közül kerültek ki a legmerészebb vikingek, akiknek nem volt hova menniük. Közéjük tartozott az Izlandon elsőként letelepedő Ingólfur Arnarson és a Grönlandot felfedező Vörös Eirík is.

Ám a száműzöttek iránti tisztelet szinte süt a skandináv sagákból, ami arra utal, hogy a száműzöttség nem szégyent jelentett, hanem egyszerűen az élet egy újabb fejezetét, amely másokat (mint például Vörös Eirík társait) is kalandozásra buzdíthat. Emellett a száműzés nem volt végleges, a hazatérés esélye folyamatosan a száműzöttek előtt lebegett, főleg, ha az ítéletet meghozó törzsfő menet közben meghalt, vagy az ő sorsa is a száműzetés lett. A száműzöttek nem voltak magányra kárhoztatva, a családi kötelékek ereje folyamatosan szülőföldjükre, eljövendő visszatérésükre – és bosszújukra – emlékeztette a távolba szakadtakat. Vagy ha ez nem volt lehetséges, a száműzött izgatottan várhatta a napot, amikor a tengeren túli családja csatlakozik hozzá az általa talált új otthonukban.

A portyázókat és a száműzötteket leszámítva a gazdálkodás és a gazdálkodó élet maradt a viking kultúra középpontjában. A gazdálkodók státusza az alig pár holdnyi földet és pár tehenet magukénak tudó szegény parasztoktól az olyan nagy befolyású személyiségekig terjedhetett, mint Egil nagyapja, Úlf, akinek gazdaságát az összes szomszédja irigyelte. Sok fiatal norvég és dán földművesnek szüleivel és családjával kellett együtt élnie addig, amíg nem volt képes saját gazdaságot szerezni (egy jelentős hozománnyal bíró lánnyal kötött házasság nagy segítség lehetett ehhez). A családok együtt vettek részt a vallási szertartásokon. Saját maguk végezték el az asztalos- és kovácsmunkákat, ők készítették fegyvereiket, ők látták el legénységgel és kormányozták hajóikat, és az utazás végén mind megkapták a jussukat a zsákmányból. Akár szegények, akár gazdagok voltak, mind törvény adta, mind politikai jogokkal rendelkeztek.

Földtulajdonosként mindannyian részt vettek a legfontosabb és legjellemzőbb viking intézmény, a Ting gyűlésein. A Ting eredete a germán törzsekig nyúlik vissza, óangol nyelven a Ting helyszínét „thingstead” (þingstede) vagy „thingstow” (þingstōw) néven ismerték, amelyek a vikingek által használt Ting és Alting kifejezések közvetlen rokonai.

A Ting találkozóin az egyes törzsek szabad tagjai az egész közösséget érintő ügyeket tárgyaltak meg. Ezek közé tartozhatott egy törvényjavaslat elfogadása vagy elutasítása, a bűncselekményekkel vádoltak elítélése vagy ártatlanná nyilvánítása, vagy a bosszú és a zsákmányszerzés következő célpontjairól való döntés. Ezeknél is fontosabb volt, hogy az északiak a Ting gyűlésein választották meg királyaikat. Ez a gyakorlat a germán törzsek, például a frankok között is ismert volt, évszázadokkal korábban Tacitus jegyezte fel, hogy a törzsi gyűlések választották meg a törzsfőket, melyek egyben bíróságokként is szolgáltak, igazságot szolgáltattak és büntetéseket róttak ki – a gyilkosságért halál járt, a gyávaságért és természetellenes vágyakért pedig vízbe fojtás.