Sohrab Ahmari

Szakadatlan szál

A hagyomány bölcsessége
korunk káoszában

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:
Sohrab Ahmari: THE UNBROKEN THREAD
Discovering the Wisdom of Tradition in an Age of Chaos

Magyar kiadás:
Sohrab Ahmari: SZAKADATLAN SZÁL
A hagyomány bölcsessége korunk káoszában

© Sohrab Ahmari, 2021
© Lukács Tibor, 2023
© MCC Press Kft., 2023

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,
a rádió- és televízióadás jogát, az egyes részeire is.

Fordította: Lukács Tibor
Szerkesztette: Szabó Olimpia
Szakmai lektor: Botos Máté

ISBN 978-963-644-001-5 (print)
ISBN 978-963-644-009-1 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó
Korrektúra: Grim Jolán
Könyvterv és borító: Romvári János

A borítóhoz felhasznált kép forrása: Pixabay.

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElectroPress

Tartalom

Impresszum

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

Első rész

Első kérdés – Hogyan igazolhatjuk az élet értelmét?

Második kérdés – Észszerű-e Isten?

Harmadik kérdés – Miért rendelte el Isten a pihenőnapot?

Negyedik kérdés – Lehet-e spirituális a nem vallásos ember?

Ötödik kérdés – Tisztel-e bennünket Isten?

Hatodik kérdés – Szüksége van-e Istennek a politikára?

Második rész

Hetedik kérdés – Hogyan kell tisztelnünk a szüleinket?

Nyolcadik kérdés – Kell-e önállóan gondolkodnunk?

Kilencedik kérdés – Mire jó a szabadság?

Tizedik kérdés – Magánügy-e a szex?

Tizenegyedik kérdés – Mivel tartozol a testednek?

Tizenkettedik kérdés – Mi jó van a halálban?

ÖSSZEGZÉS

Don Javier-nak
Rustynak
A szeretett Libónak és Feng-csiaónak

Ne próbáld megszabadítani a tevét
a púpja terhétől,
mert utána talán már
nem is lesz teve.
G. K. Chesterton
A folytonosság emberi jog.
Charles Dupont-White

Köszönetnyilvánítás

ANagy Fordulat előtti időkben, 2018 őszén, amikor még megtehettük, az ügynököm, Keith Urbahn és én leültünk egy hotel bárjában valahol a Midtown Westben, hogy megbeszéljük a következő könyvemmel kapcsolatos tennivalókat. Elmondtam neki, hogy a tradicionalizmusnak az intelligens fiatalok körében tapasztalható felemelkedéséről szeretnék írni: huszonéves városi nagymenőkről, akik beleszerettek a hagyományos latin misébe, elitegyetemeken képzett zsidókról, akik feladták a hagyományos világi karriert, hogy ortodox rabbik legyenek, a keresztényszocializmus brooklyni szubkultúrájáról és hasonlókról.

Keith nem volt lenyűgözve. Voltaképpen nagyon ritkán van lenyűgözve.

„Ez egy folyóiratba való hosszabb cikk, nem egy könyv – jelentette ki kereken. – Inkább könyvterjedelemben érvelj a tradicionalizmus mellett, és fejtsd ki, hogy miért tenné jobbá az olvasók életét. Hiszen valójában ez foglalkoztat. Vagy nem?”

Nem kellett győzködnie. Igen, valójában ezt a könyvet akartam megírni – ennek a könyvnek a megírására kaptam elhívást. Keith megemlítette Derek Reed nevét, aki szerkesztőként dolgozott a Penguin Random House kiadónál, és érdekelhette egy ilyen projekt.

Néhány hónappal később Keith, Derek és én telefonon beszéltünk. Megjegyeztem, hogy a nagy tradíciók válaszokat kínálhatnak olyan kérdésekre, amelyeket a liberális modernitás még csak meg sem tud fogalmazni. Dereket megragadta ez a gondolat: ebben a könyvben kérdéseket kell föltennem, amelyeket aztán nagy gondolkodók életének bemutatásával válaszolnék meg. Így született meg a Szakadatlan szál című könyv.

E könyv alapkoncepciója tehát egy háromirányú gondolategyesítés eredménye. Köszönettel tartozom Keithnek, amiért eloszlatta reménytelen lelkesedésemet, és felismerte, hogy mi kavargott valójában az agyamban. Dereknek pedig azért, hogy felkarolta és gondosan formába öntötte ezt a bevallottan szokatlan ötletet. Zseniális szerkesztőnek bizonyult a koncepciótól kezdve a legapróbb részletekig. Életre szóló megtiszteltetés volt vele és csapatával együtt dolgozni ennek a projektnek a megvalósítása során.

Van három ember, aki nélkül soha nem tudtam volna átszakítani a célszalagot. Ting, a feleségem minden fejezetet többször is elolvasott (illetve általában felolvastatta velem, amíg ő a gyerekeinkkel foglalkozott), és felbecsülhetetlen értékű tanácsokat adott, amelyek a nagy ívű gondolatokat a hétköznapi élet talajához kötötték. Majd amikor közeledett a határidő, és a Covid–19-világjárvány a feje tetejére állította az életünket, ő és fáradhatatlan anyósom, Feng-csiao átvette a háztartás vezetésével járó összes terhet, amíg én a billentyűzetet püföltem.

Aztán ott volt a szomszédunk, Frank Rankin, aki a lezárás tetőpontján nagylelkűen kölcsönadta nekem a szemközti lakását dolgozószobának, amikor a korlátozások és a családi körülményeink miatt szó szerint nem akadt más hely, ahová elvonulhat- tam volna. Ebben a könyvben sokat beszélek a nagy elkötelezettségek és áldozatok vállalásáról. Tingben, Feng-csiaóban és Frankben megtapasztaltam, hogy mit jelent mindez a gyakorlatban.

Rusty Reno jó társaság volt az írás legmagányosabb, legkimerítőbb szakaszában. Délutánonként vagy kora este rendszeresen hívott, hogy sétáljak vele a környékünkön. Műanyag pohárból bourbont kortyolgattunk, és politikáról, filozófiáról és teológiáról beszélgettünk. Mindig elültetett bennem valamilyen inspiráló vagy bátorító gondolatot, amely kitartott a következő sétáig. Rusty barátsága életem egyik nagy áldása.

Peter Kohanloo, a legjobb és leghűségesebb barátom mindig elérhető volt telefonon egy kis csevegésre, hogy felvidítson, és hogy kiereszthessem a gőzt. Köszönöm, testvér. Alex és Malise Sundstrom lehetővé tette számunkra, hogy alaposan kipihenhessük magunkat Floridában, miután a szövegszerkesztési munkálatok utolsó fordulójával is végeztünk.

Meg kell említenem a szakértőimet, de mondanom sem kell, hogy minden súlyos hibáért kizárólag engem terhel a felelősség.

Scott Moringiello, a DePaul University professzora átrágta magát a bevezetésen és az első fejezeten (ami nagyon sok munkát igényelt, és volt olyan kedves és őszinte, hogy ezt meg is mondta!). Geoff Hughes, drága barátom, akinek lángoló lelkesedése az intellektuális élmények iránt ragadós, szintén megtette ugyanezt. Chad Pecknold, az Amerikai Katolikus Egyetem professzora a kritikus jelentőségű második fejezetet tekintette át, nehogy félremagyarázzam Aquinói Szent Tamás eszméit. Felnőttkorban ritkán születnek őszinte, mély barátságok, de Chad, akivel csak 2017-ben ismerkedtem meg, a legközelebbi barátaim közé tartozik.

Jonathan Silver, a Tikvah Fund munkatársa, Motti Seligson és Meir Soloveichik rabbi – mindhárman személyes jó barátaim – elolvasták a harmadik fejezetet, és értékes megjegyzéseket fűztek hozzá. Edmund Waldstein atya tudományos munkássága mély nyomot hagyott a hatodik fejezeten, és a kétség egy rémisztő pillanatában ő biztosított afelől, hogy jó úton járok. Ugyanebben a fejezetben Pavlos Papadopoulos, a Wyoming Catholic College professzora hasonló nagylelkűséggel ajánlotta fel az idejét és meglátásait.

Annping Chin, a Yale Egyetem professzora egy órán keresztül terelgetett telefonon az ősi szövegek hegyoldalain, hogy megtaláljam a szülők iránti tisztelet legpontosabb konfuciánus forrásait. Bria Sandford volt a vezérlő szellemem az Andrea Dworkinról szóló fejezet megírása során, és ő hívta fel a figyelmemet John Cavadini tudományos munkásságára, amely végül eszmei forgástengelyemmé vált. A Napa Institute 2019-es New York-i rendezvényén beszélgetésbe elegyedtem az egyik résztvevővel, aki érdeklődést tanúsított az akkoriban alakulófélben lévő könyvem alapötlete iránt. Ő javasolta, hogy Hans Jonas munkássága nyomán az emberi test szerepéről is írjak egy fejezetet. Tanácsa elmondhatatlanul hasznosnak bizonyult, szégyenszemre mégis el kell mondanom, hogy elfelejtettem a nevét, és elvesztettem a névjegykártyáját: nagyon hálás vagyok Önnek, uram.

Sok-sok köszönet illeti a New York Public Library türelmes és elszánt kutató könyvtárosait. Hálás vagyok Gladden Pappin professzornak, a Dallasi Egyetem munkatársának, amiért segített egy Luther Mártontól vett idézet pontosításában (és úgy általában a barátságáért és szellemességéért); Ryan Hendricksonnak, aki a Howard Gotlieb Archival Research Center munkatársa a Bostoni Egyetemen, ő segített megtalálni Howard Thurman Szent Ágostonról szóló előadásainak hangfelvételeit; Tobias Hoonhoutnak, aki kutatási asszisztensem volt a nyolcadik fejezettel kapcsolatos munkálatok kezdetén; továbbá tanáromnak (és barátomnak), Vincent Phillip Muñoz professzornak, aki a Notre Dame Egyetem Tocqueville Programjának munkatársa, amiért mellém adta Tobyt; és a tanult Urban Hannonnak, amiért háromszor is ellenőrzött egy szövegrészt a görög Újszövetségben, amely kulcsfontosságú szerephez jut a tizenegyedik fejezetben.

Súlyos mulasztást követnék el, ha nem mondanék köszönetet a New York Postnál dolgozó munkatársaimnak: Stephen Lynch főszerkesztőnek, Mark Cunninghamnek, aki a szerkesztőségi oldal szerkesztője, valamint kollégáimnak és bajtársaimnak, név szerint: Adam Brodskynak, Michael Benjaminnek, Elisha Maldonadónak, Kelly Jane Torrance-nak, Brooke Rogersnek, Karl Salzmann-nek és Ashley Allennek. Ismételjük meg holnap is!

És végül, hogy teljesítsem időtlen időkkel ezelőtt tett fogadalmamat, hogy minden egyes könyvemben kifejezem hálámat annak a három embernek, akik újságírói karrieremet egyengették: köszönök mindent, Jamie Kirchick, John Podhoretz és Bret Stephens!

Bevezetés

A bevándorlónak nem illik panaszkodnia arra a társadalomra, amely menedéket adott neki. Én bevándorló vagyok, méghozzá olyan bevándorló, aki radikálisan asszimilálódott, és aki mégis alapvető kételyeket táplál azzal a társadalommal szemben, amelybe beleolvadt.Életem első tizenhárom évét Iránban, egy olyan országban töltöttem, amelyről Nyugaton sokan a hagyományos elmaradottságra asszociálnak: fekete csadorokra és mogorva papokra, szigorú erkölcsökre és nyüzsgő tömegekre, amelyek péntekenként megtöltik az utcákat, hogy imájukban ezt skandálják: „Nagy az Isten!” Mivel gyerekként ebben éltem, könnyedén magamba szívtam és magamévá tettem ezt az előítéletet: mindenért, ami a szülőföldemet sújtotta, az elnyomásért, a kettős gondolkodásért és a kettős életért, amelyet ez az elnyomás eredményezett, a mi begyepesedett hagyományainkat okoltam.

Miután bevándoroltam az Egyesült Államokba, élveztem a lehetőséget, hogy mindennap más ember lehetek. Az erkölcsi nézeteim éppúgy felcserélhetők voltak, mint az öltözködési stílusom és a zenei ízlésem. Elfogadhattam, majd elvethettem bármely ideológiát. Lehettem gimnazistaként „gót”, főiskolásként szocialista, jogi egyetemistaként pedig neokonzervatív. Drogozhattam, és építhettem identitást a drogozásom köré. Lehetett barátnőm, akit megcsalhattam, dobhattam, és még egy pszeudoidentitást is építhettem minderre. És mindeközben felháborodva gondoltam arra, hogy még mindig élnek emberek olyan társadalmak csapdájában, amelyek nem engedik meg az egyéni önmeghatározás ilyen kísérleteit.

De mostanában váratlan fordulatot vett a gondolkodásom. Amikor józanul megvizsgálom a Nyugatot a maga valójában, sok hiányosságot találok a világnézetében és életmódjában. Sőt arra a meggyőződésre jutottam, hogy éppen azok az élet- és gondolkodásmódok, amelyek a legtöbb nyugati ember számára elavultnak vagy „korlátozónak” tűnnek, felszabadíthatnak bennünket, miközben az autonómia és a korlátok nélküli választás nyugati álma valójában börtön, hogy az önmagunk meghatározására irányuló törekvés egyfajta Eldorádó, amely az őrületbe kergeti azokat, akik ezt keresik; és ha azt akarjuk, hogy a legjobb, legnemesebb énünk szárnyalhasson, más részeinket le kell kötni, be kell zárni, le kell korlátozni, vissza kell fogni.

Ezek a paradox érvek állnak e könyv középpontjában. Hogy kifejthessem, miért hiszek bennük olyan őszintén, két emberről kell mesélnem. Történetesen mindkettőjük neve Maximilian.

Az első Maximilian története a második világháború előtti Lengyelországban kezdődik, és 1941-ben, az auschwitz-birkenaui koncentrációs táborban éri el csúcspontját. Maximilian Kolbe, a tábor lakója mára a legnagyobb modern keresztény mártírok közé emelkedett. A katolikus egyház 1982-ben szentté avatta. Minden évben zarándokok ezrei látogatnak el az auschwitzi büntetőbunkerhez, ahol a nácik meggyilkolták.

Kolbe 1894-ben született egy szegény, istenfélő családba Közép- Lengyelországban. Kisfiúként látomása volt, amelyben Szűz Mária két koronával a fején meglátogatta őt. Az egyik korona fehér volt, és a tisztaságot jelképezte, a másik pedig vörös, ami a vértanúság színe. Jézus anyja megkérdezte az ifjú Kolbét, hogy a kettő közül melyiket szeretné. „Azt feleltem, hogy mindkettőt elfogadnám” – emlékezett vissza később.
1
Ez a látomás Kolbe belső iránytűjeként szolgált élete hátralévő részében, és mutatta neki az utat a két korona felé.

A tisztaság koronáját, vagyis a papi tisztaságot könnyebb volt megszereznie. Miután egy ideig a katonai pályával kacérkodott, tizenhat évesen novíciusként belépett a ferences rendbe, ahol szigorú tanulással, imádsággal és önfegyelemmel teli életet élt. 1910-et írtunk. Európa a háború és a totalitarizmus évszázadának nézett elébe, bár szinte senki sem látta, milyen közel került a szakadék széléhez. A nagy birodalmak Európája szilárdnak tűnt.

A római doktori tanulmányok befejezése és pappá szentelése után Kolbe nagy tervekkel tért vissza hazájába. Újságokat, rádióállomást és egy szerzetesi közösséget alapított Varsó mellett Niepokalanów (A Szeplőtelen Istenanya városa) néven.
2
Kampányt folytatott a kommunista ideológia, a szabadkőművesség és az akkoriban divatos militáns szekularizmus és antiklerikalizmus más formái ellen. Közben nagy missziós utakat tett, járt például Indiában, Kínában és Japánban. Időnként elhatalmasodott rajta a tuberkulózis, de a betegség nem tudott gátat szabni különböző projektjeinek.

A náciknak azonban sikerült az, ami a betegségnek nem. 1939 szeptemberében a német hadigépezet nyugatról behatolt Lengyelországba, míg a szovjetek keletről támadtak. Amikor a Luftwaffe Varsót bombázta, a niepokalanówi nyomdák ideiglenesen leálltak. A németek megszállták a kolostort, a legtöbb lakost elűzték, és Kolbét letartóztatták.

„Nem tudom pontosan, mi fog történni Lengyelországban – figyelmeztette követőit –, de a legrosszabbra kell számítanunk. Nincs olyan szeglete ennek a világnak, ahol ne lenne ott a kereszt. Ne meneküljünk előle, és ha kell, vegyük a vállunkra a Szeplőtelenért – vagyis Szűz Máriáért.”
3

Decemberre Kolbe visszanyerte szabadságát, és elszántan tért vissza Niepokalanówba. Náciellenes irodalmat adott ki, amatőr rádióállomásáról folyamatosan náciellenes propagandát sugárzott, és mintegy ezerötszáz-kétezer zsidónak adott menedéket a kolostorban.
4

1941. február 17-én egy Gestapo-konvoj bevonult Niepokalanówba, és Kolbét ismét letartóztatták, ezúttal véglegesen. Májusban a nácik Auschwitzba küldték, leborotválták a haját és a szakállát. Maximilian Mary Kolbe atya a 16 670-es számú fogoly lett. Karnyújtásnyi közelségbe került a vörös koronához.

Auschwitzban Kolbe úgy folytatta szolgálatát, mintha még mindig szabad lett volna. Gyóntatott, és arra buzdította a bűnbánókat, hogy ne engedjenek a gyűlöletnek. „A gyűlölet – mondta – nem teremtő erő.” Alamizsnát adott a szegényeknek, bár a szegények most a rabok voltak, és az élelem, amivel segítette őket, a saját szűkös fejadagjából származott. És prédikált. „Nem, nem fogják megölni a lelkünket – mondta a lesoványodott pap auschwitzi híveinek egy összejövetelen egyikük visszaemlékezése szerint. − Amikor meghalunk, akkor tisztán és békében halunk meg, szívünkben átadva magunkat Istennek.”
5

Egy júliusi éjszakán Kolbe tömbjéből megszökött egy rab. Amikor a hatóságok felfedezték a szökést, riasztották a tábor parancsnokhelyettesét, Karl Fritzsch-t, aki felsorakoztatta a rabokat a blokk előtt. Fritzsch a kegyetlenkedés géniusza volt. Neki jutott elsőként eszébe az ötlet, hogy Zyklon–B gázt használjanak a rabok, beleértve az Auschwitzban a végső megoldás részeként meggyilkolt egymillió zsidó férfi, nő és gyermek kivégzéséhez. Aznap éjjel Fritzsch végrehajtotta a foglyok szökése esetére kidolgozott protokollját: kiválasztott tíz embert, akiknek kollektív büntetésként éhen kell halniuk az egyetlen megszökött rab miatt.

A pap nem szerepelt a kiválasztottak között. De amikor meghallotta, hogy az egyik elítélt így kiált fel: „A feleségem, a gyermekeim!”, Kolbe levette a sapkáját, és csendben kilépett a sorból.

„Mit akar ez a lengyel disznó?” kérdezte a parancsnokhelyettes.

„Katolikus pap vagyok Lengyelországból. Szeretném átvenni az ő helyét – mutatott Kolbe a fogolytársára –, mert neki felesége és gyermekei vannak.”
6

Fritzsch elfogadta Kolbe ajánlatát.

A nácik meztelenre vetkőztették a tíz férfit, és egy büntetőbunkerbe zsúfolták őket, ahol az emberiség által ismert egyik legrosszabb halálnem várt rájuk. Szemtanúk később arról számoltak be, hogy Kolbe higgadtan, imádságos elszántsággal nézett szembe a megpróbáltatásokkal. Míg a többi férfi összeomlott, a papot soha nem hallották panaszkodni. Ehelyett az idő nagy részét térdepelve töltötte, és a rózsafüzér imáit mormolta.

Teltek a napok. Az emberek egymás után hullottak el az éhségtől és a kiszáradástól. Két hét alatt a tíz emberből hatan meghaltak, és a bunkerből már nem hallatszott a kenyérért és vízért könyörgő emberek hangja. A négy életben maradt közül Kolbe volt az egyetlen, aki még teljesen magánál volt, amikor augusztus 14-én a tábor hatóságai behatoltak a bunkerbe, hogy befejezzék a munkát.
7

Amikor az egyik hóhér egy karbolsavval teli fecskendővel közeledett hozzá, a pap imát mondott, és odanyújtotta neki a karját. Egy tábori munkás később felidézte, hogy Kolbe az injekció beadása után „nyitott szemmel és oldalra hanyatlott fejjel feküdt. Nyugodt arca ragyogott.”
8

Harmincegy éves voltam, az apává és kereszténnyé válás küszöbén álltam, amikor először hallottam Maximilian Kolbe történetét. Teljesen megdöbbentett. Ez nem az a fajta beszámoló, amit az ember elolvas, majd nyugodtan félretesz.

Ha nagyon igyekeztem, bele tudtam képzelni magam a halálraítéltek helyébe. El tudtam képzelni magam, amint ott állok a börtönblokk előtt, ahogy Fritzsch fel-alá járkál a sor előtt, és lazán eldönti, ki maradhat életben, és kinek kell meghalnia. Éreztem, ahogy a szívem a torkomban dobog, a lélegzetem felgyorsul, a szám kiszárad, miközben a sorsom egy démon szeszélyeitől függ. Azt is el tudtam képzelni, hogy mélyen, megkönnyebbülten felsóhajtok, amikor Fritzsch elhalad előttem, és életben hagy.

Leendő apaként el tudtam képzelni, mit érezhetett az a fogoly, akit Kolbe megmentett. De olyan embernek lenni, aki önként vállalja, hogy egy elítélt helyébe lép – nos, az már más nagyságrend.

Ami a legjobban megragadott, és amit nem tudtam kiverni a fejemből, miután megismertem Kolbe történetét, az az volt, hogy az ő áldozata a szabadság egy szokatlan, de tökéletes formáját képviselte. Egy hétköznapi ember talán megdöbben a hihetetlen szerencséjén, ha Fritzsch elhalad előtte, és annál mohóbban, annak tudatában falja fel az esti fejadagját, hogy milyen közel került a halálhoz. Kolbe azonban felkapaszkodott az emberi szabadság csúcsára. Megmászta a hegyet – és azt hiszem, ez a története kulcsa –, és magára vette valaki másnak a keresztjét, amikor megtagadta és hihetetlen lelkierővel legyőzte a túlélés természetes ösztönét. Látszólagos önfeladása a diadalává vált. És keresztre feszítve ezt mondta fogvatartóinak: szabadabb vagyok nálatok. A fékezhetetlen gonoszságnak abban az idejében és azon a helyén, az embertelenség szurokfekete ürességében Kolbe érvényre juttatta erkölcsi szabadságát, és azt sugározta magából, hogy mit is jelent teljes mértékben embernek lenni.

A szabadságnak ez a formája ellentétben áll a Nyugaton ma uralkodó szabadságeszmével. Az biztos, hogy még mindig rengeteg ember hoz nagy áldozatokat. Elég egy pillantást vetnünk az orvosok, ápolók és más egészségügyi dolgozók hősiességére, akik a koronavírus-világjárvány ellen küzdenek. De a mai Nyugat érzéketlenné válik egy Kolbe-nagyságú ember tetteire a saját éltető logikája, korunk intellektuális lendülete miatt, ha következetesen végigviszi a saját gondolatmenetét.

A mi szabadságunk az európai felvilágosodásból ered, egy olyan filozófiai mozgalomból, amely, egy eszmetörténész szavaival élve, „a hagyomány halott kezéből akarta kiszabadítani az embert”.
9
A tizennyolcadik század végétől kezdve a felvilágosodás eszméi által inspirált személyiségek felforgatták a Nyugatot, és megtámadták a hatalom minden olyan forrását és szimbólumát, amely a szuverén egyén, az ész és a jogok autonóm gyakorlásának útjában állt.

A támadás különösen heves volt Franciaországban. Ott a lázadók egyik gyors guillotine-csapással a másik után beiktatták az Értelem és a Szabadság „istennőinek” uralmát. 1789-ben a forradalmi csőcselék (megszokott) látványa, amint a helyi kormányzó levágott fejével parádézott Párizs utcáin, arra késztette François-René de Chateaubriand írót és diplomatát, hogy így kiáltson fel: „Ti útonállók, nektek ezt jelenti a szabadság?”
10

Chateaubriand a forradalmi erőszak és a törvénytelenség irtózatos példája ellen kelt ki magából. Haragja mögött azonban az új filozófia éleslátó kritikája húzódott meg. A felvilágosodás gondolkodói számára sokkal kevésbé számított, hogy az emberek mit kezdenek a szabadságukkal, mint az, hogy általában véve korlátozások nélkül élhessenek: házasodnak vagy elválnak, imádkoznak vagy káromkodnak, másokat szolgálnak vagy vagyont gyűjtenek.

A felvilágosodás diadalmaskodott. Három évszázaddal később a legtöbben magától értetődőnek tartjuk, hogy a szabadság azt jelenti, hogy a lehetőségek lehető legszélesebb köréből választhatjuk ki, hogyan éljünk. Célunk az, hogy elérjük a vágyainkat és „jólétben” éljünk, amelyet általában anyagi, haszonelvű fogalmakban határozunk meg, és hogy szabadok legyünk abban az értelemben, hogy akadálytalanul folytathassuk azt az életet, amelyről úgy gondoljuk, hogy a legjobban kielégít bennünket. De ha ez az eszménykép, akkor miért kellene bárkinek is önként vállalnia a szegénységet, abszolút engedelmességet fogadnia egy vallási elöljárónak, és fáradságos külföldi missziókra indulnia, hogy hirdesse a hitét, ahogy Kolbe tette? Miért kellene életét adnia egy vadidegenért?

A szabadságról alkotott felfogásunk alapján nem tudjuk helyesen értelmezni a hagyományos népcsoportokon belül létrejövő kötelékek széles skáláját: a népszokásokat és a népi bölcsességet, a családhoz való hűséget, a nem választott vallási kötelezettségeket, mint a keresztség és a körülmetélés, a szabályokhoz kötött istentiszteleti formákat és mindenekelőtt az erkölcsi és szellemi tekintélyeknek való alávetettséget. Tény, hogy bármelyikünk dönthet úgy, hogy elfogadja ezeket a kötelezettségeket, de a kulcsszó a „választás”: a hagyományokkal összhangban élni egy újabb lehetőség vagy „életmód”, amely alig különbözik attól, hogy mi választjuk meg, melyik könyvet olvassuk el legközelebb, vagy milyen étrendet követünk.

Ha az áldozatos szeretet és a szabadság mindmáig fennmaradt, akkor ez az uralkodó világnézetünk ellenére és nem annak köszönhetően történt. Elhagytuk a szabadság Kolbe-féle formáját – az önfeladásban gyökerező, a hagyomány és a vallás tekintélye által támogatott szabadságot – egy olyan szabadság javára, amely az egyéni akaratban dicsőül meg.

Ezzel el is érkeztünk a második Maximilianhez.

Amikor ezt írom, ez a másik Maximilian alig több, mint kétéves. Egy ideje már jár, bár még inkább úgy totyog, mint egy pingvin. Nemrég még csak az alapvető szükségletek sikoltozó csomagja volt: anyatej, ölelés, alvás. De most már örömét leli a neki tetsző javakban („sütit akajok”, „tévét akajok nézni”), miközben elutasít minden mást, ami hasznos lenne a számára (hús, lefekvés).

Ha halványan is, de tudatára ébredt személyiségének és humorérzékének. Ha este jóllakik a vacsorájával, a maradékból gyakran divatos szimbólumokat formál: egy pár zöldbabból aligátor lesz, a sajtcsíkokat pedig az ábécé formáira lehet csavarni. Ha nagyon éhes, akkor mindent felfal, és csak morzsákat hagy meg, amelyeket felajánl a szüleinek, hogy aztán az utolsó pillanatban visszatáncoljon, és maga egye meg még azt is, mindezt rendkívül humorosnak tartva.

Éppen elég idős ahhoz, hogy tudatosan pajkos módon viselkedjen. Tudja, hogy bosszantja az édesanyját, amikor a földre dobja a cumisüvegét, és ha az anyja figyelmezteti, hogy ne tegye, akkor még inkább hajlamos ennek a kis gaztettnek az elkövetésére. Azt is tudja, hogy az anyja minden bosszúsága elolvad, ha szelíd hangon kimondja a varázsszavakat: „sajnájom, mami”. Figyeli a szüleit, különösen az apját, és igyekszik utánozni a szavaikat, gesztusaikat és arckifejezéseiket. Ösztönösen vonzódik az autókhoz, teherautókhoz, buldózerekhez, traktorokhoz és szerszámokhoz, mintha valami titokzatos kisfiús gravitáció húzná.

A második Maximilian, ahogyan már kitalálhatták, a fiam. Általában Maxnak hívjuk.

Nyugaton született, Iránból (én) és Kínából (az anyja) származó bevándorlók gyermekeként. Két ősi civilizációból származunk, de amikor Max szülei lettünk, egyikünkről sem lehetett azt mondani, hogy mélyen gyökereztünk volna ezekben a civilizációkban. A feleségem esetében ez nem teljesen az ő hibája volt: mire ő a közép-kínai Hszianban megszületett, Mao Ce-tung kulturális forradalma már megpróbálta kiirtani a hagyományos kínai gondolkodás és kultúra nagy részét a kínai anyaországban.

Nálam ez másként történt. Tudatosan utasítottam el szülőföldem örökségét, miközben az teljesen behálózott engem. Az iráni kultúra hosszú történelmi emlékezetet és egész sor szilárd, bár gyakran partikuláris igazságot tartalmazó állítást hozott magával: nemzetünk nemes eredetéről, az iszlám síita ágának a szunnitákkal szembeni felsőbbrendűségéről és sok más hasonlóról. Ezt az örökséget nem racionális, módszeres érveléssel kaptam, hanem akkor, amikor törökülésben ültem dédnagyanyám lábainál, és hallgattam a történeteit – személyes történeteket, nemzeti történeteket, vallási történeteket, amelyek mind egybeolvadtak, mint a hazai cigaretták pézsmaillatú füstje.

Dédnagyanyám számára a hagyományok megszilárdult ténye ellen tiltakozni körülbelül olyan hiábavalónak tűnt volna, mint az időjárással vitatkozni. De a szüleim – apám posztmodern építész, anyám absztrakt-expresszionista festő – bizonyára megpróbálták. A szüleim környezetében az emberek tisztelték a Nyugatot, és a Nyugat a világiasságot jelentette. Ez jelentette a szabadságot a rajtunk uralkodó iszlamista rezsimmel szemben. Titkos bulikat jelentett, ahol a nők nem fátyolozták el az arcukat, a mullahokat kigúnyolták, alkoholt szolgáltak fel, és a piával együtt jártak olyan tiltott jelszavak is, mint a „liberális demokrácia”. Egy tizenkét-tizenhárom éves fiúnak, aki éppen akkor kezdett némi társadalmi és politikai tudatosságra szert tenni, nem volt nehéz a választás.

Az akkoriban születő Iszlám Köztársaság azt állította önmagáról, hogy a hagyományok köntösét viseli, de valójában bolsevik vagy fasiszta formájú, kíméletlen forradalmi rendszer volt. Gyermekként hallottam nyilvános kivégzésekről, láttam, ahogy az erkölcsrendőrség ismételten kihallgatta a családomat, és láttam a bíróság által elrendelt korbácsolás okozta hegesedéseket a család egyik barátjának a hátán. Gyermeki elmémben a „hagyomány” Khomejni ajatollah arcképe volt, aki mogorván nézett rám minden óriásplakátról és minden osztályteremben.

Elhatalmasodott rajtam a késztetés, hogy átvágjam ezeknek a hagyományoknak a hálóit, és a bozótvágó kés, amelyet felkaptam, az „Amerika” nevet viselte. Teheránban amerikai televíziót néztem egy illegális parabolaantenna segítségével, amelyet a tetőnkre szereltünk. Az 1990-es évek színes, szexualizált kultúrája ellenállhatatlan volt: melyik ősi és bonyolult perzsa költemény tudná felülmúlni a Baywatch nyitójelenetét? Melyik feketébe öltözött klerikális tekintély élné túl Bart Simpson kíméletlen gúnyolódását?

Igen, ezek gyermeki benyomások voltak, de hamar kiderült, hogy mindegyik igaz. A családegyesítési vízumprogramnak, más néven a „migrációs láncnak” köszönhetően 1998-ban bevándoroltam az Egyesült Államokba, és egy évtizeddel később saját elhatározásomból amerikai állampolgár lettem. Azóta Amerika beváltotta a nekem tett ígéretét – legalábbis egy részét.

A globális kreatív osztály tagja vagyok, szabadon mehetek bárhová, bárhol tudok dolgozni és bulizni. Manhattan belvárosában élek egy olyan házban, ahol portás ellenőrzi a belépést, egy sarokkal arrébb van egy Whole Foods áruház, és könnyen elérhető sok étterem, ahol a világ mindenféle ételét kínálják. Egy nagy bulvárlap szerkesztője vagyok. Mindenféle médiabulikra meghívnak, és a PR-ügynökök ünnepelnek. Bármilyen kulturális eseményre eljutok az Uber igénybevételével és egy ingyenes sajtójeggyel.

Az erkölcsi paletta sokkal szélesebb választéka áll a rendelkezésemre, mint bármelyik ősöm el tudta volna képzelni. Ha úgy döntenék, nőnek vallhatnám magam, ragaszkodhatnék ahhoz, hogy Sabrinának szólítsanak, és szubjektív lelkiállapotom elegendő lenne ahhoz, hogy sok elit intézmény szemében azzá is váljak. Senki sem háborodna fel, ha vénülő anyámat idősek otthonába adnám, fittyet hányva arra, hogy milyen kötelességeik vannak az iráni fiúgyermekeknek, és senki sem vetne meg engem ezért.

Egy radikálisan asszimilálódott bevándorlónak elvileg semmi oka sem lehet arra, hogy a szabadságát kifogásolja. Mégis, amint a hitemben és apai szerepemben növekszem, remegve gondolok rá, hogy a fiam egy olyan rendben fog felcseperedni, amely nem emel korlátokat az egyéni vágyakkal szemben, sőt inkább a meglévő korlátok lerombolására törekszik.

A félelem – elmosódottan és megfoghatatlanul – azóta ott van bennem, amikor a feleségemmel megtudtuk, hogy első gyermekünket várjuk. De azt hiszem, konkrét formát öltött egy reklámsorozatban, amelyet egy hétköznapi utazás során láttunk a New York-i metróban, amikor Max egyéves volt. Az OkCupid társkereső oldal 2018-as, mára már hírhedtté vált kampányában a „DTF”
11
vulgáris rövidítés szerepelt színes képekkel illusztrálva, az „F” pedig tréfás mondatokba torkollott. A „DTFour-Twenty”
12
egy mosolygós párt mutatott egy kanapén ülve, amely a levegőben lebegett (a „420” a marihuánára használt szleng). A „DTFall Head Over Heels”
13
két nőt ábrázolt, akik csókolózva ölelkeztek, miközben egyiküket két másik kar ölelte magához (ami a poliamoriára utalt). Úgy tűnt, hogy az üzenetek teljesen felforgatják a „DTF” jelentését, még akkor is, ha arra csábították a járókelőket, hogy a DTF-et a régi módon szerezzék meg.

Nos, életem nagy részét nagyvárosokban töltöttem, és tudom, hogy a Gotham című sorozatban nem igazán prűd és szentfazék emberek szerepelnek. Akaratlanul mégis elképzeltem, ahogy Max egy kicsit idősebb korában hozzám fordul, és megkérdezi: „Apuci, mit jelent ez a »DTF«?”

A szülőknek ősidők óta meg kell küzdeniük a gyerekek kínos kérdéseivel. Kétségtelen, hogy tudnék adni valamilyen – őszinte vagy hamis – választ, vagy el tudnám terelni a figyelmét. De engem az a banalitás zavart, amellyel ezek a hirdetések az élet egyik legintimebb dimenzióját kezelték. Ez az össztársadalmi banalitás az, ami nyomaszt, nem is maga a szexualitás közönséges megközelítése. Milyen üzeneteket közvetítettek a reklámok – az emberi szexualitásról, a férfiakról, a nőkről és kapcsolataikról? Hogyan válhatott az élet egy valaha rejtettnek és intimnek tekintett területe egy olyan internetes cég játékszerévé, amely egyéjszakás kalandokat hoz össze?

Elkerülhetetlennek tűnt a következtetés, amelyet ebből és sok hasonló esetből levontam: az amerikai civilizáció rengeteg működési eszménnyel jár együtt, amelyek többé-kevésbé mind az egyéni jogok maximalizálását és a piacgazdaság zavartalanságának biztosítását célozzák. Ezek a működési normák és történelmi szabadságjogok hatalmas áldást jelentenek. Megóvnak bennünket a szörnyű kormányzati visszaélésektől, és ez az oka annak, hogy számtalan, az enyémhez hasonló család vágyik arra, hogy a nem szabad társadalmakból szabad társadalmakba, különösen az Egyesült Államokba vándoroljon. De továbbra is tény, hogy az amerikai rend nagyon kevés olyan érdemi eszményt rögzít, amelyet a fiamnak szeretnék átadni.

Max puszta létezése a modern Amerikát éltető, az autonómiát maximalizáló, a korlátokat feloldó impulzus terméke. Azt mondják, hogy csak Amerikában találkozhatott és házasodhatott össze egy iráni születésű újságíró és egy kínai származású építészmérnök – ebből a frigyből született végül az a gyermek, aki az elragadóan Habsburg hangzású Maximilian nevet kapta. De semmilyen hála nem tudja eloszlatni azt a szorongást, amely elfog, amikor felteszem magamnak a kérdést: milyen embert farag a mai nyugati kultúra a fiamból? Milyen érdemi eszményeket adjak át neki korunk mindent elsöprő cinizmusával szemben?

Az én rossz álmom nagyjából ilyen: Max hazatér, miután végzett valamelyik elit egyetemen. Azt tervezi, hogy két hetet a szüleivel tölt, mielőtt a saját lábára állna egy befektetési banknál (vagy fedezeti alapnál, netán kiadóvállalatnál vagy reklámügynökségnél – igazából mindegy, hogy melyik meritokrata kolóniát választja).

A jó táplálkozás, a megfelelő iskoláztatás és a tartalmas iskolán kívüli tevékenységek két évtizede megnyerő, sokoldalú fiatalembert eredményezett. Maxnek tiszta a bőre, könnyed a mosolya, és rendelkezik azzal a magabiztossággal, amely együtt jár annak tudatával, hogy learathatja az élet anyagi gyümölcseit. Egyik este Max barátai beugranak vacsorára. Az egyikük egy déli kongresszusi képviselőnő vidám fia, aki a Yale jogi karára készül. Egy másik éppen most szerzett angyalbefektetőt egy technológiai startuphoz, amelyet még egyetemistaként indított. Megint másik, aki környezetvédelmi mérnöki diplomát szerzett, fenntartható tervezési díjat nyert, és egy tekintélyes alapítvány, amely a svájci Davosban működik, a „feltörekvő látnok” címet adományozta neki. Ezen a vacsorán Max édesanyja és én nyilvánvalóan örülünk a fiunknak. Benne a saját szeretetünket látjuk megtestesülve és a jövőbe vetítve. És legyünk őszinték, az a tény, hogy ilyen társaságban van, megnyugtat minket, hogy biztosan teljesítettük minimális szülői kötelességeinket. A jelek arra utalnak, hogy Max „nyertes” lesz az életben.

Ám amikor ő és barátai megszólalnak, többnyire a pénzről beszélnek. Dicsekednek álmaik cégének kezdő fizetéseivel, hogy mennyi időbe telik, amíg partnerek lesznek, a náluk nem sokkal idősebb vezető munkatársak Fifth Avenue-i lakásaival, és így tovább. Lehet, hogy olvasottak, de amennyiben egyáltalán megvitatják a gondolataikat, akkor is legfeljebb a legújabb TED-előadásról beszélnek, amely a szemkontaktus erejéről szól a megbeszéléseken, vagy a genetikailag személyre szabott szteroidok hatásáról, amely segít szintet lépni az edzésben.

Max némi hódolattal adózik apja ősi hitének. „Persze”, mondja, elment misére az egyetemi kápolnába, amikor „nem volt túl sok dolga”. De ha megpróbálok áthatolni az apja érzékenysége iránti udvarias leereszkedésen, akkor bevallja, hogy bár a katolikus hitnek lehet némi társadalmi haszna, nem gondolja, hogy mindezt „túl komolyan” kellene venni.

A legtöbb barátja „nagyon spirituálisnak” tartja magát. A szemeszterek között elutaztak Indiába, ahol napokig meditáltak és csak banánon éltek, meditációs alkalmazásokat használnak az okostelefonjukon, forrójógáznak, és valamiféle vigaszt találnak a hosszútávfutás endorfinlöketében. A spiritualitásnak ezek a formái átmeneti enyhülést nyújtanak a rohanó életükben, de semmiféle abszolút erkölcsi követelményt nem támasztanak.

A „jólét”, az „öngondoskodás” és a „hitelesség” a mantrájuk, amikor másokkal, nem utolsósorban az ellenkező neműekkel való bánásmódról van szó. A kötődéseket kerülni kell, mert megterhelik az igazi ént, aki maximális függetlenségre vágyik az élet minden területén. Ők csak „játszadoznak”, még ha nyíltan nem is dicsekednek ezzel.

Karrierambíció és könyörtelen verseny, időnként megszakítva a gőz kieresztésének lehetőségével: Max és a haverjai talán nem vallják be, hogy ez az, amit az élet értelmének tartanak. Mégis, azok a döntések, amelyeket meghoznak, és amelyeket idősebb korukban is meg fognak hozni, arról tanúskodnak, hogy valóban ez az életnek az az értelme, amit a legdrágábbnak tartanak. És távolról sincsenek egyedül: az egész fejlett világban sok ember, különösen az elit, hasonló döntéseket hoz, miközben e sorokat írom.

Gyorsan előretekerem a rossz álmomat: Max most negyvenhét éves – ugyanabban a korban jár, mint amikor védőszentje Auschwitzban életét adta egy idegenért. Miután korán nyugdíjba vonult a cégétől, csinos összeggel a befektetési számláján, az én Maxom most Európát járja a barátnőjével egy luxus elektromos lakókocsival. Csaknem egy évtizede élnek már együtt, de eszük ágában sincs összeházasodni, nemhogy gyereket vállalni.

Útközben Michelin-csillagos éttermeket keresnek fel a lakomáikhoz, majd éjszakánként a Tinderen böngésznek (az ő kapcsolatuk nyitott). És ez még a viszonylag optimista forgatókönyv, vagyis azt feltételezem, hogy Max nem adta meg magát az opioidoknak vagy a csúcskategóriás szintetikus drogoknak. Feltételezem, hogy nem tölt hónapokat és éveket a hálószobájába zárkózva, ahol videójátékokkal játszik és a világhálón böngészik. A japánok hikikomorinak hívják ezeket az embereket, bár a jelenség sajnos az egész fejlett világra kiterjed.

„Apa, én boldog vagyok!” – bizonygatja, ha és amikor megengedi, hogy az életéről beszéljünk. És a legrosszabb az egészben az, hogy ez a saját megítélése szerint talán igaz is. Talán nem is tudja, miről marad le: a zsoltárokról való elmélkedés izgalmáról, és a tűnődésről, hogy vajon kifejezetten neki íródtak-e; a lelki békéről, amely abból fakad, hogy rendszeresen jár gyónni, és maga mögött hagyja bűnei felhalmozott terheit; az örömről, hogy házasságban kötődik egy másik lélekhez, és csak ahhoz az egyhez; arról a félelmetes pillanatról, amikor a nővérek átnyújtanak neki egy újszülöttet: az övét.

Mivel egész életében „nyitva tartotta a lehetőségeit”, nem kötötte magát visszavonhatatlanul semmi nála nagyobb dologhoz, és ezért nem gyakorolta azt a fajta emberi szabadságot, amelyet a névadója ismert. Maximilian Kolbe az erény és az áldozatvállalás koronáinak megszerzéséről álmodott. Abban az álomban – vagy inkább rémálomban –, amely engem kísért, az én Maximilianem egy életen át más „koronák” után nyúl.

Elsőszülöttünket Maximilian Kolbe után neveztük el, mert a római katolikusok szentekről nevezik el a gyermekeiket. Úgy hisszük, hogy ezzel az újszülött elnyeri a szent pártfogását a mennyben. De itt ennél többről volt szó: azért választottam ezt a nevet, az édesanyja beleegyezésével, hogy az én Maxemet azokhoz az abszolút eszmékhez kössem, amelyek Kolbe áldozatától kezdve az egész nyugati hagyományon keresztül egészen az evangéliumokig és a héber Bibliáig nyúlnak vissza. A név számomra egyfajta szál volt, amely az utódomat a hagyományhoz köti.

De vajon az ilyen szimbolizmus önmagában le tudja-e győzni a Nyugat centrifugális erőit? Ebben nem vagyok biztos. Ha minden marad a régiben – és még nem tudni, hogy a Covid–19-világjárvány előidéz-e majd mély, hosszú távú változást az életmódunkban –, akkor az Egyesült Államok a jelenlegi pályáján halad tovább, és Max még a mainál is rendezetlenebb társadalmat és életmódot fog örökölni. Így számára Amerika hagyatéka még kevesebb biztonság és állandóság lesz. Attól tartok, hogy hamarosan nem marad olyan szilárd alap, amelyre az életét építhetné.

Ez tehát egy fiatal apa dilemmája: hogyan adjam át a fiamnak az állandó eszmények értékét egy olyan kultúrával szemben, amely azt tanítja neki, hogy ami a legújabb, az a legjobb is, hogy minden alkuképes, szerződés és beleegyezés tárgya, hogy közös életünknek nincs más célja, mint a vágyak kielégítése? Hogyan erősíthetem meg azt a könnyen szakadó fonalat, amely a fiamat az emberi kötelezettségekhez és felelősségvállaláshoz köti? Egy olyan élethez, amelynek a horgonya stabil és megváltoztathatatlan eszmékbe kapaszkodik? Más szóval egy olyan élethez, amely tele van a hagyományok által biztosított javakkal?

Az én válaszom erre a dilemmára az a könyv, amelyet a kedves Olvasó a kezében tart. És gyanítom, hogy ezt a dilemmát mások is osztják, mivel a kulturális rendellenesség tünetei mindannyiunkat érintenek: a rohamos demográfiai hanyatlástól a válások csillagászati arányáig; az ópiátok járványszerű elterjedésétől a robbanásszerű faji, szexuális és osztálygyűlöletig; azoknak az embereknek a soha nem látott arányától kezdve, akik életük alkonyát szeretteik nélkül töltik, akik nem fogják a kezüket, az egyre inkább működésképtelenné váló politikáig; a kirívó vagyoni egyenlőtlenségtől a világjárványig, amelynek terjedését részben a korlátok és akadályok nélküli globális gazdaság tette lehetővé. Ha e jelenségek bármelyike akár csak kismértékben is érinti az Olvasó életét, akkor jó eséllyel osztozik a félelmeimben. Ön is aggódik, hogy elszakadhat ez a bizonyos a szál.

A munkaterv: A kérdések könyve

Aki a hagyományokról, különösen a vallási hagyományokról ír, azt kockáztatja, hogy nevetségessé válik. Ebben a kellemetlen helyzetben nincs semmi új. Ahogy Joseph Soloveitchik rabbi, a modern ortodox judaizmus atyja 1965-ben írta, a hagyományos hívő „Ábrahám és Mózes idejéig” visszamenőleg egyfajta egzisztenciális magánytól és állandó gúnyolódástól szenved. Mégis, jegyezte meg, a hagyományok mai embere

egy különösen nehéz és gyötrelmes válságon keresztül éli meg az életét. […] Idegenként tekint magára a modern társadalomban, amely technikai kérdésekben gondolkodik, szinte betegesen narcisztikus módon énközpontú és önszerető, dicsőséget dicsőségre, győzelmet győzelemre halmoz, távoli galaxisok után nyújtja ki a kezét, és az itt és most érzékelhető világban látja a lét egyetlen megnyilvánulását.
14

A hagyomány üzenete ellentétes „a haszonelvű társadalom alapvető hitvallásával”. Miért? Soloveitchik tanítása szerint azért, mert a hagyományos hit „a siker helyett a vereségről beszél, a parancsolás helyett a magasabb akarat elfogadásáról, a hódítás helyett az adakozásról, az előrenyomulás helyett a visszavonulásról”.
15
A zsoltárok egésze úgy foglalható össze, hogy örömteli felszabadulást találunk a mózesi törvényhez való kötődésben, amelyet a zsoltáros a kozmosz belső szerkezetének útmutatójaként nagyra értékel. Jézus összes tanítását pedig a Gecsemáné-kertben elmondott imájában foglalhatnánk össze, amelyet mindhárom szinoptikus evangélium feljegyzett: „De ne úgy legyen, ahogy én akarom, hanem ahogyan te!” (Mk 14,36, vö. Mt 26,39, Lk 22,42).
16

A tudatos önátadásnak ez a logikája minden nagy vallási hagyományban jelen van. Egy kairói muszlim boltos naponta ötször hagyja abba, amit éppen csinál, amikor az adhan, az imára hívás elhangzik, hogy leboruljon a Mindenható Isten előtt. A hat gyermek felnevelésével járó kötelezettségek talán túlterhelnek egy Milwaukee külvárosában élő hagyományos katolikus anyukát, aki mégis talál időt arra, hogy minden este elmondja a rózsafüzér öt tizedét. Mind ő, mind a boltos az év meghatározott időszakaiban böjtöt tart és önmegtartóztatást gyakorol, mindketten vallási kötelességüknek érzik, hogy a szegényeknek szolgáljanak, mindketten alávetik magukat olyan előírásoknak, amelyek – bár tartalmukban némileg eltérnek – arra irányulnak, hogy a hívők életét összhangba hozzák egy objektív erkölcsi renddel, és mindketten vallják, hogy végső soron Isten, nem pedig az emberek irányítanak.

Pontosan ez, vagyis hogy az előrehaladás helyett az önátadásra, a lazítás helyett a kötöttségre helyezzük a hangsúlyt: ez az, ami korunkat a leginkább taszítja a hagyománytól. Nem akarjuk megadni magunkat. Továbbra is vásárolni akarunk, függetlenül a liturgikus órától. „Böjtölünk” és elfogadunk más testi nélkülözéseket, igen, de a saját testi tökéletességünk érdekében, nem pedig egy felsőbb hatalomnak való engedelmességből. Csak azokat az erkölcsi előírásokat fogadjuk el, amelyek megakadályozzák, hogy másoknak fizikai károkat okozzunk, de még ezeket is megtagadjuk, ha az anyaméhben lévő nem kívánt gyermekekről van szó. Azt hisszük, hogy mi irányítunk, hogy az életünk végső soron a mi egyéni projektünk.

Apaként nagyon is tisztában vagyok a probléma sürgősségével. Iráni őseimmel és katolikus keresztény lelki elődeimmel ellentétben én tudatosan és szándékosan döntöttem úgy, hogy alávetem magam a hagyományoknak. Nehéz dolog átadni az én Maximilianemnek azt, amit találtam, mert ellentétes az uralkodó világnézettel, amely megveti a visszavonulást és a meghódolást. A modern világ végül is annyira végletesen magabiztosnak tűnhet.

A modern ember kiszámítható rutinok szerint éli az életét, bár a szüntelen változás és a szüneteltetés is a rutin döntő részét alkotja. Divatok jönnek és mennek. Az eszmék hirtelen eluralkodnak a társadalomban, majd elfelejtődnek, feltámadnak és ismét elfelejtődnek. A piac korábban elképzelhetetlen vágyakat varázsol és teljesít, amíg újabb és újabb vágyak ki nem szorítják a régieket. Üvegből és acélból készült impozáns építmények váltják fel a márvány- és téglaházakat. A teremtett világ szintén hajlékonynak tűnik. A természettudományos rejtélyek (például egy új vírus) által okozott katasztrofális zavarok csak arra világítanak rá, hogy „normális” körülmények között milyen mértékben vagyunk képesek uralni a természetet.

Minden csak úgy működik, és ez elégséges ahhoz, hogy legitimálja az életmódunkat. Vagy legalábbis így gondoljuk.

„A múltban, írta 1968-ban Joseph Ratzinger (a későbbi XVI. Benedek pápa) a hagyomány „szilárd programot fogalmazott meg, úgy tűnt, mintha védelmet nyújtó jelenség lenne, amelyre az ember támaszkodhat; úgy érezhette, hogy biztonságban van és jó úton jár, ha a hagyományra hivatkozhatott”. Ma azonban a haladást „az élet igazi ígéretének tekintjük, hogy az ember ne a hagyomány és a múlt, hanem a haladás és a jövő birodalmában érezze otthon magát”.
17

A hagyományok birodalmában az igazság megelőzi az egyes embert, olyasmi, amit örökölünk, és amit tovább is kell adnunk. Felfedezhetjük az igazságot és vitatkozhatunk róla, ez kétségtelen, de megváltoztatni nem tudjuk. A haladás birodalmában azonban az igazság az, amit az egyének vagy csoportok a tudományos kutatás és a történelem során tett cselekedeteik révén maguk is megfogalmazhatnak vagy felépíthetnek. Az igazság így folyamatosan alakíthatóvá, képlékennyé válik. A haladás birodalmában a hagyományt nemcsak elavultnak és hatástalannak tekintik, hanem a fejlődés akadályának is.

De mi van akkor, ha a modern világba vetett bizalom csak illúzió, annak az elszánt elhatározásnak a terméke, hogy nem akarunk szembenézni azzal az alapvető dilemmával, hogy mit jelent teljes mértékben embernek lenni? Vagy mi van akkor, ha a modernek önelégültsége mögött mély lelki fájdalom rejtőzik?

Válasszuk ki a kedvenc trendszerű negatív társadalmi mutatónkat – magány, elidegenedés, függőség, polarizáció stb. –, és a szörnyű üzenet ugyanaz: a haladás önmagában véve nem elégíti ki lelki igényeinket, és nem teremt összhangot köztünk és a szakralitás között. Hiába keressük a múlt e „szilárd programjának” pótlékát. Bálványozzuk a politikát és a politikusokat, hódolunk a kábítószereknek vagy a pazarló fogyasztási szokásoknak, kipróbáljuk a „csináld magad” spirituális utakat, és értelmet és közösséget keresünk az interneten.

Még ha ezek a balzsamok átmenetileg csillapítják is a fájdalmat, a sebek nem gyógyulnak be. Nem tudjuk integrálni az életünket személyes projektként az egésznek egy olyan látomása nélkül, amely kiállta az idők próbáját: pontosan azt, amit a nagy hagyományok ígérnek. Mégis, tekintve a mai hagyományellenes kor ezen felszínes magabiztosságát, a hagyomány embere a huszonegyedik században nem állhat elő a „szilárd program” gondolatával. Inkább azzal kell kezdenie, hogy újra megfogalmazza azokat az alapvető emberi dilemmákat, amelyeket kortársai elfelejtettek, vagy amelyekről inkább nem vesznek tudomást. Más szóval a kritikusnak, a modern bizonyosságok megkérdőjelezőjének szerepét kell vállalnia.

Erre szeretném felépíteni ezt a könyvet. Egyszerűen csak kérdéseket teszek fel – tizenkét időtlen kérdést, amelyekre egy magabiztos, haladó modernségnek könnyedén meg kellene találnia a választ: kérdéseket az értelem természetéről és hatóköréről, a múlt és a jövő iránti felelősségünkről, arról, hogy hogyan és mit imádunk, és arról, hogy hogyan viszonyulunk egymáshoz, a testünkhöz, a szenvedéshez és a halálhoz. Hosszú évszázadokon keresztül a legnagyobb filozófiai és vallási elmék közül néhányan megküzdöttek ezekkel a kérdésekkel, és olyan válaszokat adtak, amelyekre nemzedékek alapozták az életüket. Mi, modernek azonban meggondolatlanul egyszerűen azért vetettük el sok válaszukat, mert időben távol állnak tőlünk, vagy mert arrogánsan azt feltételezzük, hogy mi már „átléptünk rajtuk” a fejlődés útján.

Sok felvetett kérdés jelentős figyelemmel kísért, „forró” témákat érint, de úgy teszem fel őket, hogy elvonatkoztathassunk a parttalan és zsibbasztó mindennapos vitáinktól, és feltárulhassanak a mélyebb összefüggések. Minden egyes kérdés kortárs dogmáink egy-egy alaptételét kérdőjelezi meg, amelyek mélyen gyökerező, reflexszerű ellenségességgel viszonyulnak a hagyományokhoz. A kérdések egymásra épülve rámutatnak arra, hogy a legősibb teológiai, filozófiai és erkölcsi problémák közül néhány ugyanolyan égető a jelenünkben, mint amilyen sürgető volt őseink számára. Ezeket a kérdéseket nem lehet könnyen elintézni, és ez a lényeg: gyötrő mivoltuk mellett eltörpül az a hamis felsőbbrendűségi érzés, amelyet a haladás birodalma a hagyományok birodalmával szemben élvez.

A hatás először megrendítő, de végül megnyugtató. Megrendítő, mivel ezek a kérdések arra késztetnek bennünket, hogy szembenézzünk uralkodó világnézetünk nyomorúságos voltával. De végül megnyugtató, mert látva, hogy a hagyományok azzal a kérdéssel küzdenek, mit is jelent teljes mértékben embernek lenni, megértjük, hogy nem vagyunk egyedül. Modern nyomorúságunk közepette a múlt segítő kezet nyújthat nekünk, és megmutatja a jelenlegi káoszból és zűrzavarból kivezető utat.

Nem egyedül fogunk vizsgálódni. Modern szokásaink és dogmáink túlpartján szakadár gondolkodók egész csoportja áll. Néhányan nyíltan és emblematikusan azonosulnak a vallási hagyománnyal, míg mások teljes mértékben elutasítanak minden ilyen társítást. Még a hagyománnyal azonosulók között is nagy a nézetkülönbség abban, hogy a hagyomány melyik forrása kínálja a legjobb utat. A fény és a friss levegő teszi hasznossá őket, amelyet a szűk és dohos szellemi terekbe juttatnak.

Néhányan premodern gondolkodók. Néhányan modernek, és közülük egyeseket jellemzően a politikai baloldalhoz, másokat a jobboldalhoz kapcsolnak. Ám mint látni fogjuk, ezek a címkék nem teljes mértékben állják meg a helyüket. A mi célunk szempontjából az számít, hogy még azok is, akiknek élete időben közelebb esett jelenünkhöz, fél lábbal a múltban álltak. Másokról viszont azt lehet mondani, hogy fogékonynak mutatkoztak a premodern szerzők azon gondolatai iránt, amelyek már előre kritikával illették, ami utánuk következett. Ahogyan C. F. J. Martin, a középkor tudósa megjegyezte: „A premodern szerzők olvasásakor rájövünk, hogy végül is mi [modernek] talán tévedhetünk, és ez fölöttébb hasznos.”
18

Ez az én elsődleges célom is: nem egy adott hagyományból származó végleges válaszokat kínálok, hanem arra szeretnék rámutatni, hogy kortárs filozófiánk talán téved a döntő szempontok tekintetében – hogy talán túlságosan elhamarkodottan dobtuk el a hagyományos gondolkodás felismeréseit, és túlságosan buzgón bátorítottuk a teljes emberi uralom iránti vágyat.

A hagyomány (vagy hagyományok) választéka bizonyára zavarba ejt majd néhány olvasót. Azok a katolikusok, akik ismerik nyilvános katolikus munkásságomat, talán szemrehányást tesznek nekem, amiért túl sok erényt tulajdonítok más hagyományoknak (beleértve a zsidó, protestáns, muzulmán, konfuciánus és feminista hagyományokat), és ezzel elárulom a nagybetűs Hagyományt, amely a római egyházban a tekintély nagyon sajátos forrása. A nem katolikus keresztények és más hívők eközben talán arra gyanakszanak, hogy lopva Róma felé terelgetem őket.

Elkötelezettségem okát már kifejtettem, és nem akarom azt sugalmazni, hogy minden hagyomány egyformán érvényes, amennyiben szembeszegül a modernitás hagyományellenes reflexeivel. A jelenlegi helyzetben a különböző hagyományok megfontolt követői mégis több közös vonást találhatnak egymásban, mint a szekuláris-liberális-technokrata modernitásban.

Ami a szkeptikus vagy nem hívő olvasókat illeti, nem próbálom meggyőzni őket, hogy változtassák meg az Istenről alkotott véleményüket. Ugyanakkor nem tudok érvelni a hagyományok újragondolása mellett, ha mindeközben valahogyan megkerülöm Istent. Amikor a könyv Istenre hivatkozik, nem pusztán szociológiai vagy történelmi tényként említi (például: „az emberek ezt és ezt hitték Istenről, aminek ez és ez lett a társadalmi következménye stb.”), hanem a maga teljességében: ez a hagyomány Istene, az az Isten, aki a jelenben él és igényt tart ránk.

Minden egyes lépésnél felteszek egy megtévesztően egyszerű kérdést, majd a mélyére hatolok: a modernitás ezt és ezt mondja nekünk erről a problémáról, vagy ezért és ezért állítja, hogy ez nem probléma, holott valójában az, határozottan az. A hagyományos gondolkodás segít feltárni, milyen mélyre nyúlnak a problémák. A kérdés feldolgozását pedig az egyes gondolkodók életrajzán keresztül követjük nyomon, azon elv alapján, hogy bármely eszme nagyságát nem lehet igazán értékelni a valóságos örömök és gyötrelmek, a személyes diadalok és vereségek nélkül, amelyekből megszületett.

Nem vagyok sem filozófus, sem teológus. Újságíró és történetmesélő vagyok. E könyv nagy részét annak szentelem, hogy elmeséljem a nagy eszmék és az azokat létrehozó személyek történetét, és rávilágítsak a belőlük levonható tanulságokra. Azzal, hogy minden fejezetben egy-egy nagy gondolkodó életére és munkásságára összpontosítok, távol tartom magam a tudományos eredetiség mindenféle látszatától.

Nem fog valamennyi kérdés mindenkit egyformán megérinteni. Ha csak néhány kérdés újragondolására tudom ösztönözni az Olvasót, máris teljesítettem a feladatomat, és sikerült megmutatnom, hogy az a szál, amely a múlthoz köt bennünket, bár valóban gyenge, mégsem szakadt el. Nem vagyunk annyira gyökértelenek, mint képzeljük.

1 Mary Craig: „Blessed Maximilian Kolbe: Priest Hero of a Death Camp”, EWTN: https://www.ewtn.com/catholicism/library/st-maximilian-kolbe-priest-hero-of-a-death-camp-5602.

2 Kolbe atya 1927-ben alapította Varsótól 42 km-re a kolostorát, amely a háború alatt számos üldözöttnek, köztük 1500 zsidónak nyújtott menedéket. A súlyos károkat szenvedett épületek és a közösség 1948 után újjáépült. A kolostor 1939-ben a világ legnagyobb kolostora volt, több mint 760 szerzetes élt és dolgozott benne. 1930-ban Kolbe atya Nagaszakiban is alapított egy közösséget, amely ma is létezik, akárcsak a niepokalanówi rendház. – A lektor.

3 „Saint Maximilian Mary Kolbe” (dokumentumfilm), készítette: Servant Brothers of the Home of the Mother a HM Television számára, YouTube, 2014. augusztus 11., 30:26-nál, https://www.youtube.com/watch?v=THT5QxhCiGE.

4 Jewish Virtual Library, „Maximilian Kolbe, 1894–1941”, https://www.jewishvirtuallibrary.org/maximilian-kolbe, lásd még: Jewish Telegraphic Agency, „Scholars Reject Charge St. Maximilian Was Anti-Semitic”, 1983. január 3., https://www.jta.org/archive/scholars-reject-charge-st-maximilian-was-anti-semitic.

5 Ann Ball: Modern Saints: Their Lives and Faces–Book One, Charlotte, NC, 2011: TAN Books, 357, 356.

6 Ibid. 357.

7 Lásd ibid. 358, lásd még: Westminster Abbey, „St. Maximilian Kolbe”, https://www.westminster-abbey.org/abbey-commemorations/commemorations/st-maximilian-kolbe.

8 Craig: “Blessed Maximilian Kolbe”.

9 Christopher O. Blum: „Introduction”, in: Critics of the Enlightenment: Readings in the French Counter-Revolutionary Tradition, szerk. és ford. Blum, Providence, RI, 2020: Cluny Media, xxix.

10 Idézve ibid. xii.

11 Down to fuck: futó szexuális kaland. – A fordító.

12 Four-twenty: 420. – A fordító.

13 Fall Head Over Heels: nagyon erős szerelem. – A fordító.

14 Joseph B. Soloveitchik: The Lonely Man of Faith, Jerusalem, 2018: Maggid Books, 2, 5.

15 Ibid. 81–82.

16 A bibliai idézetek forrása a Szent István Társulati Biblia, https://szentiras.hu/szit.

17 Joseph Ratzinger: Introduction to Christianity, ford. J. R. Foster, San Francisco, 2004: Ignatius Press, 53.

18 C. F. J. Martin: Thomas Aquinas: God and Explanations, Edinburgh, 1997: Edinburgh University Press, 203, idézve Edward Feser in: Aquinas: A Beginner’s Guide, London, 2018: Oneworld Publications, 2.

Első rész

Az Isten dolgai

Első kérdés

Hogyan
igazolhatjuk az élet
értelmét?

Daniel Patrick Moynihan szenátor (1927–2003) a modern közélet egyik axiómáját ragadta meg, amikor azt mondta, hogy „mindenkinek lehet saját véleménye, de nem lehetnek saját tényeink”.
19
Egy generációval később Ben Shapiro konzervatív kommentátor valami hasonlót fogalmazott meg vakmerő csatakiáltásával: „A tények nem törődnek az érzéseiddel.”
20

Első pillantásra az elgondolás rendkívül észszerűnek tűnik: amennyiben érzelmeink vagy elfogultságaink a változékony szenvedélyeinket tükrözik, torzíthatják a valóság észlelését. Meg kell próbálnunk tehát kikapcsolni ezt a változékonyságot, és ítéleteinket a világ valódi igazságára kell alapoznunk, amely a rideg, kemény tényekben található meg: a bruttó hazai termék számításaiban, a bűnügyi statisztikákban, az egészségügyi adatokban, a kétségbevonhatatlan történelmi eseményekben, nem is beszélve az alaptudományok eredményeiről.

Ha azonban megkapargatjuk a józan észnek tűnő felszínt, akkor olyan filozófiai állítást találunk, amely korántsem vitathatatlan: nevezetesen, hogy az igazság ezekre a tényekre korlátozódik – más szavakkal: csak arra, amit érzékszerveinkkel megfigyelhetünk, műszereinkkel mérhetünk és matematikai nyelven általánosságban kifejezhetünk. E felfogás szerint minden más, ami igazságnak nevezi magát, csupán kevéssé megbízható „érték”, vélemény, mítosz, érzelem vagy babona.

Az igazságnak a „tényekkel” való szigorú megfeleltetése viszonylag új keletű fejlemény az eszmetörténetben. Nagyjából négyszáz évvel ezelőtt a természettudományokból bontakozott ki, de hamarosan a legtöbb embernek az élet egészéhez való hozzáállását is kezdte átszínezni. Ez a tudományos szemléletmód önmagában nem tudományos állítás, ezt jól jegyezzük meg, mégis a természettudományok presztízsén nyugszik, és számos vezető tudós és a tudomány népszerűsítőinek elkötelezettségét meghatározza.

Az igaz, hogy ugyanebben a négy évszázadban a fejlett, technológiai társadalmak óriási lépéseket tettek a természet fizikai működésének megértése terén. De mostanra már nyilvánvalóvá kellett volna válniuk az árnyoldalaknak is: az igazság tényekre való redukálása számos nyilvános vitánkat gyűlölködő és fárasztó versengéssé degradálta, és e viták pusztán arról szólnak, hogy ki tudja a legtöbb adatot összegyűjteni, vagy ki tudja a legjobban tényállításoknak álcázni ezeket a politikai vagy filozófiai kijelentéseket („A brexit katasztrófához fog vezetni – mondják a szakértők”). A tények nagy háborúja a kérdések és statisztikák szűk körébe zár minket, és nem lépünk ki belőle, hogy politikai rendszereink egészét vizsgáljuk. A diskurzusunk még azokhoz a kérdésekhez is csak nagyon ritkán jut el, hogy milyennek kellene lennie társadalmunk formájának, jellegének és céljának.

Amikor a szépségről, a szeretetről, a kegyelemről, az erényekről és más hasonlókról, vagyis olyasmiről beszélünk, ami értelmet ad az életnek és értékessé teszi, akkor látszólag nem tényszerű kérdésekről van szó. Ezek a szempontok eléggé valóságosak ahhoz, hogy világosak legyenek, de tudományos módszerrel nem lehet őket helyesen értelmezni. Ezért az ilyen témákkal foglalkozó tudományágakat valahogyan ideiglenesnek vagy másodrendűnek tartják, a „valódi” tudás keresése ebben a felfogásban a közeli mérnöki, kémiai, biológiai, számítástechnikai, fizikai és csillagászati tanszékeken zajlik.

De ha a szeretet, a kegyelem és más „szubjektív” tapasztalatok olyan megbízhatatlanok, mint ahogyan a tudományos szemlélet hívei állítják, akkor mi marad, ami segíthet nekünk továbblépni? Meg tudják-e mondani a tények, hogy miért kellene folytatnunk az életünket, amikor kétségbeejtő helyzetbe kerülünk? Tud-e a tudományos kutatás választ adni arra, hogy miért jobb az ember számára a lét a nemlétnél? Miért kellene a gyermekeimnek úgy vélniük, hogy érdemes az életet továbbadni? Miért kellene másoknak is így gondolniuk? Röviden: igazolható-e az életünk a tények nyelvén?

„az emberiség üdve, miegymás”

Elwin Ransom, a Cambridge-i Egyetem nyelvtudósa angliai gyalogtúrája során egy hátborzongatóan kinéző, látszólag elhagyatott birtokra bukkan. A kapu zárva. De későre jár az idő, Ransom szomjas és kimerült, ráadásul egy idős asszony, akivel korábban találkozott, könyörgött neki, hogy keresse meg együgyű fiát, aki cselédként dolgozik a birtokon.

Senki sem jön ki, amikor Ransom csenget, és már éppen távozni készül, amikor hirtelen valahonnan a ház mögül dulakodó és kiabáló férfiak hangját hallja meg. Rohanvást elindul a hang irányába, és három férfit lát verekedni, bár a sötétben aligha tudja megállapítani, mi történik. Az egyik férfi felsikolt: „Engedjenek el! Nem megyek be oda!” Ransom úgy véli, hogy ez bizonyára az öregasszony fia, érte könyörgött, hogy Ransom hozza el. A két másik férfi közül az egyik izmos, a másik kevésbé, és úgy tűnik, valahogyan terrorizálják a fiút.

Amikor a professzor bemutatkozik, a fiú két bántalmazója közül a kisebb, egy Devine nevű férfi nagyon meglepődik, és kiderül róla, hogy a professzor iskolatársa volt. Ransom sosem kedvelte a gazfickót. Devine és a Weston nevű másik erőszakoskodó abbahagyja a fiú bántalmazását, és meghívja Ransomot egy kis pihenésre és egy italra. Ezután elkábítják, beültetik az udvarukban elrejtett űrhajóba, és felszállnak vele.

Az úti cél a Malacandra bolygó.

Így kezdődik C. S. Lewis 1938-as A csendes bolygó (Out of the Silent Planet) című sci-fi klasszikusa.
21
A kozmikus trilógia, amelynek a regény az első kötete, azt példázza, hogy a spekulatív fikcióval filozófiai eszméket mutathatunk be, és a való világ trendjeit bírálhatjuk. Lewis kezében a sci-fi többé nem kisfiúknak való ponyvaregény volt, hanem súlyos gondolatokat szolgáló komoly irodalom.

Lewis az 1930-as évek végén kezdte el kidolgozni a történetet barátja és oxfordi kollégája, J. R. R. Tolkien bátorítására. A korabeli sci-fi az akkoriban divatos lelkes és kritikátlan tudományszemléletet népszerűsítette. Az olyan írók, mint H. G. Wells, „fiktív történetekkel érveltek amellett, hogy a tudomány egyszerre próféta és az emberiség megmentője, valamint megmondja nekünk, mi az igazság, és megment minket szorult helyzetünkből”, ahogyan Alister McGrath, Lewis életrajzírója fogalmaz.
22
Wells például egy olyan földönkívüli utópiát képzelt el, ahol a széles körű tudományos műveltség teljesen feleslegessé tette a kormányt, a politikát és a hitet (Emberistenek [Men Like Gods], 1923). Wells még fiktív jövőbeni „történelmet” is írt, amelyben a felvilágosult, tudományimádó világállam úgy szabadítja meg az emberiséget a háborútól és a káosztól, hogy eltöröl minden szervezett vallást, többek között Mekka és más muszlim szent helyek bezárásával, valamint a pápa és a teljes katolikus hierarchia kifüstölésével (The Shape of Things to Come [Az eljövendő dolgok formája], 1933).

Lewis aggódott, hogy a sci-fi „eltúlozza” a tudomány előnyeit, és „naivan viszonyul annak alkalmazásához”, hogy „a tudomány diadala talán megelőzte a szükséges etikai fejlődést, amely biztosíthatta volna azt a tudást, önfegyelmet és erényt, amelyre a tudománynak szüksége lenne”.