BAGI IVÁN

Csak szeretet legyen!

Életem igaz története

részlet

© Bagi Iván, 2014
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2014
Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Nagy Norbert
Szerkesztette: Megyeri Zsuzsa Dóra
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 823 5
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus
2023

Tartalom

Bevezetés

1. Ki fogad örökbe?

2. Illatokkal jóllakni

3. Nem dobhatnak mély vízbe, ott születtem!

4. Madarat tolláról

5. Azok a nők!

6. Hittem magamban

7. Én, a hangbank

8. Író vagyok, vagy parodista?

9. Benne vagyok a tévében!

10. A média és én

11. Kész átverés

12. Útjaim a világban

13. Mennyit mutat a mérleg?

14. A bűvös harmincnyolc

Duhonyi József barátomnak, menedzseremnek,
aki mindig hisz bennem.

Bevezetés

Az egyiknek a fél arca feldagadt; a másik épp szülni készült; a harmadik összevissza fecsegett, de engem nem kérdezett; a negyedik olyan volt, mintha a saját könyvelőmmel találkoztam volna; az ötödiknél pedig úgy éreztem magam, mint egy majomketrecben. Nos, mindjárt az elején le is szögezem: a pszichológusokkal eddig nem volt szerencsém, pedig Isten lássa lelkem, én rendületlenül próbálkoztam.

Az utóbbi öt-hat évben magánszorgalomból kerestem fel segítő szakembereket – a fenti példák tehát valósak –, mert rám tört a vágy, hogy végre kibeszéljem magamból a múltat és a jelent; a vigasztalan gyerekkort, a jókedvemet, és úgy összességében az elmúlt harmincnyolc évet. Sajnos süket fülekre találtam, nem volt meg egyikükkel sem a kémia. Úgy is mondhatnám: nem rezegtünk együtt.

Lehetséges, hogy az én készülékemben van a hiba, mindenesetre megértést vártam volna tőlük, de zárt kapukra találtam. Hát, mit mondhatnék? Nem kerültem tőle partihangulatba!

Például az egyik pszichológussal kapásból intelligenciateszttel nyitottunk, hogy képet kapjon a mentális állapotomról.

Semmi bajom a tesztekkel, de feltűnt, mennyire misztifikálnak egy számot. Pedig az csak egy adat, éppúgy, mint a testmagasság vagy a testsúly. Nem érdemes belőle messzemenő következtetéseket levonni.

Az illető viszont ezt tette: az értékelésnél jócskán elrettentett, mondván, túl magas érték jött ki. Utána mesélt valamit a szimpatikus idegrendszerről, végül pedig kibökte: intellektuálisan hozzáférhetetlen vagyok. Magyarul: nem tud nekem segíteni, csupán tapogatózik. De majd a következő alkalom mindent megold! Legalábbis neki, anyagilag.

„Na, szépen vagyunk!” – gondoltam. Meg azt is, hogy ha az egyikkel nem volt szerencsém, majd a következővel több lesz. Megérkeztem hát egy újabb rendelőbe, teli reményekkel és sok-sok kimondásra váró gondolattal. A segítő üdvözölt, és kérte, hogy üljek le, mert vannak még nála. Eddig rendben volt, és meg sem lepett túlságosan, mert hallottam róla, hogy hajlamos kifutni az időből. Imádja a saját hangját, és be nem áll a szája. Na de hogy ennyire!

A várakozás után nagy nehezen bejutottam. Kár volt! Ha tudtam volna, milyen élmény lesz, inkább hazamegyek. Először is, majd megfulladtam: semmi levegő nem volt a szobában. Másodsorban, alighogy kinyitottuk az ablakot, s én kezdtem magamhoz térni, és lassacskán felengedni, az illető máris szembesített a rideg tényekkel: vége van az ülésnek, fáradjak ki, és fizessek.

Benne van a pakliban, hogy csak az időérzékem tréfált meg, és úgy repültek a percek, hogy észre sem vettem, de ami sok, az sok. Tudom, hogy napi tíz-tizenkét ember jár hozzá, és tizenötezer forintot zsebel be fejenként. Nem tudom elképzelni, hogyan képes felelősségteljesen minden egyes kliensre százszázalékosan odafigyelni, és segíteni neki. Valószínűleg sehogy. Persze, aki menő, annál megy a daráló, de hosszú távon mégsem járható ez az út. Nem árulok el nagy titkot, ha megosztom: nem kerestem fel többet.

Nekem mint kívülállónak napi három munkaóra tűnik ideálisnak. Arra a szakember fel tud készülni, és ennyi ideig még érdeklődéssel képes hallgatni a sztorikat. Hajlamos vagyok ehhez hasonló álomvilágba ringatni magam. Közben meg persze, értem: napközben sokan kórházban dolgoznak, este meg rohannak a magánpraxisukba, vagy ha sikerült teljes mértékben felépíteni a vállalkozásukat, akkor hajtják a betegeket. Jöjjön csak minél több, ki tudja, meddig tart a jó széria!

Mi tagadás, nem találkoztam még lelkiismeretes pszichológussal. Talán akkor működne az általam elképzelt rendszer, ha, mondjuk, veszünk egy gazdag férjet, aki képes eltartani a családot, a feleség meg kedvére analizálhat. Ebben a formában biztosan nem a pénzkereset lenne az elsődleges motiváló tényező, hanem a szakmaiság és a küldetéstudat. Valószínűleg a mennyországban fogok először ilyet látni.

Mint mondtam: pedig én igyekeztem! Voltam ám egyszer egy férfi pszichológusnál is. Ötvennyolc éves volt, kopott öltönyben feszített. Olyan benyomást keltett, mint egy kissé megfáradt színházigazgató. Örültem, mert úgy éreztem, talán vele megtaláljuk a közös hangot. De nem jött össze. Mondott ugyan néhány kelletlen mondatot, összességében azonban ő sem tudott segíteni.

Ezeket az embereket vagy ajánlották nekem, mert jól csengő nevek a szakmában, vagy egyszerűen megnéztem az interneten, ki, hol, mennyiért rendel, és milyen referenciái vannak. És persze: ki az, aki szimpatikus. Más kérdés, hogy a fotó alapján némelyiket meg sem ismertem volna.

Az is zavart, hogy mindenki magázódott velem. Felvetettem, hogy szívesen venném, ha tegeződnénk, hiszen bensőséges információkat készülök megosztani velük. Egyikük sem engedte meg. Nem is értem, miért. Ebben a távolságtartó, magázódós, merev légkörben ugyan kinek van kedve megnyílni? Nekem nem volt, az biztos. Nem kértem forró tibeti teát, sem párnát meg takarót a fotelbe, de tegeződni igazán lehetett volna.

Ha nagy nehezen elindult is valamiféle kommunikáció, akkor meg egy kivételével mind hallgatott. Mint a néma istenek! Az egy szem kivétel egy negyvenöt éves hölgy volt – a másik véglet –, aki egyáltalán nem volt rám kíváncsi. Viszont kitűnő hallgatóság lehettem volna a stand-upjához. Fecsegett arról, milyen fontos számára, hogy folyamatosan képezze magát, aztán arról, hogy akkoriban is egyetemre járt. Alig vett levegőt, verbálisan szinte bedarálta a pácienseket.

Nos, nagyon úgy tűnik, hogy ezt a műfajt nem nekem találták ki. Közben viszont arra is rájöttem: nincs nekem az égvilágom semmi bajom. Ha úgy kelek fel egy adott nap, hogy márpedig jól leszek, és ha nem is rózsaszínben, de mindenképpen pozitívan szemlélem a világot, akkor minden rendben lesz. Egyáltalán nincsen betegségtudatom, és nem érzem, hogy rá lennék szorulva a segítségre.

Azt viszont tudom, hogy saját magamban kell lejátszanom a meccseket, és bízom benne, hogy képes vagyok rendbe tenni a gondolataimat. Persze, dolgoznak bennem rögzült, hamis sémák, hátrányok meg nyolc napon túl gyógyuló lelki sérülések, amelyeken változtatnom kell, de szerintem lehetséges. Tetten lehet ezeket érni, ha szigorú vagyok magamhoz.

Olyan ez, mint amikor valaki nem bírja az alkoholt: az előbb-utóbb kitapasztalja, mennyit ihat különösebb gond nélkül. Ha fél pohárral, fél pohárral, ha kettővel, akkor kettővel. Mindenki szépen lassan megismeri a határait, és annak fényében tud cselekedni. Ha meg egyáltalán nem tűri a szervezete a piát, és tudja, hogy másnap a halálán lesz, akkor kiiktatja az életéből.

Ezt a könyvet elsősorban azért írom, hogy a nehéz sorsú, rossz körülmények között élő embereknek reményt, támaszt, kapaszkodót nyújtson, akkor is, amikor úgy érzik, ahogy én is éreztem egykoron: hogy nincs remény. Szeretném a saját személyes példámon keresztül bebizonyítani nekik, hogy hittel, akaraterővel, kitartással, szorgalommal nem létezik lehetetlen. Másrészt pedig szeretnék végre tiszta vizet önteni a pohárba. Több bulvárlapban tévesen, a tényeket teljesen elferdítve mindenféle történetek jelentek meg a gyermekkoromról. Ha ezentúl bárki kíváncsi a gyerekkoromra, inkább olvassa el ezt a könyvet!

Egy humorista-író pedig mi mást is tehetne, mint hogy viccesen, olykor tragikomikusan, de mindenképpen őszintén mesél, mesél, és mesél. Kezdhetjük?

Nos, akkor rajta!

1. Ki fogad örökbe?

Furcsa dolog az emlékezet. Azt mondják, a jót megőrizzük, a rossz élményeket meg amilyen gyorsan csak lehet, elfelejtjük. A magam részéről a gyerekkoromból benyomások, illatok, érzések maradtak meg. Az ezekhez kapcsolódó helyszínek pedig Zsámbék, Fót, Budaörs. Az igazsághoz tartozik, hogy volt még egy állomás, de annyira kicsi voltam, hogy annak a nevét nem tudom felidézni.

Budapesten születtem, 1976. szeptember 6-án. Édesanyám, amint lehetett, néhány hónap után intézetbe adott. Az egész onnan indult, hogy házasságban élt egy nagy tudású irodalomtörténésszel. A férfi sokkal – vagy harminc évvel – idősebb volt nála, nem is illettek össze. Maradjunk annyiban, hogy anyukám nem mintaanya volt. Olyannyira nem, hogy tudtommal több szeretőt is tartott, köztük apámat. Nem lehetett köztük komoly a kapcsolat, mert két hétig sem tartott a liezon, mégis örökre emlékezetes marad. Teherbe esett, igen. És én lettem a teher. Éppen a lelkisegély-szolgálatot hívta, amikor lebukott a férje előtt. Pechjére több vezetékes telefon volt a lakásban, és a férfi mindent hallott. A tény, hogy anyám megcsalta, talán nem is zavarta olyan nagyon, de az, hogy várandós lett, annál inkább, mivel volt már két gyerekük: egy fiú és egy lány.

Nem is volt helye a magyarázkodásnak: válás lett a vége, és anyukámnak mennie kellett a pesti lakásból. Abban állapodtak meg, hogy amilyen gyorsan lehet, elköltözik, cserébe pedig kap egy kis házat Budaörsön. Ez, a körülményeket figyelmébe véve, jól hangzott, de csak hangzott. A valóság ennél cudarabbnak bizonyult. Az ingatlanvásárlásnál becsapták az exférjet, no meg anyámat is. Volt ugyanis egy nagy kapu, amelyen ha bementél, egy körudvaron találtad magad, onnan pedig kis házacskák nyíltak. Körbe-körbe pici épületek. Tehát úgy volt társasház, hogy mégsem volt az. Kis vityillóknak tűntek. A mi „házunk” esetében egy nagyjából húsz négyzetméteres helyiséget kell elképzelni. Nos, anyukám ide érkezett, velem a hasában.

Apám azt szerette volna, ha elvetet. Úgy tudta, hogy anyám védekezik, és nem tartotta korrektnek, hogy behúzta őt a csőbe. Fogalmam sincs, mi történt volna, ha anyám ad a véleményére. Még az is lehet, hogy teljesítette volna a kérést, bár ezt sosem tudjuk meg, mert sajnos kedélybeteg volt. Nem vagyok pszichológus, sem pszichiáter, de annyi bizonyos, hogy azt mondta: nem akar újra depressziós lenni.

Talán azért is tartott meg, mert abban reménykedett, hogy egyszer apámat, engem és saját magát egy családban látja majd. No, ez csupán álom maradt, a valóságban kezdetét vette az apasági per, én pedig egyik helyről a másikra kerültem. Anyámnál nem maradhattam, mert apámra emlékeztettem őt, és ezért egy pillanatra sem akart velem lenni.

Egy hatvan év körüli, száznyolcannégy centiméter magas, díjbirkózó külsejű asszony gondjaira bízott. Bodnár mama púpos volt, és félelmetes. Olyan benyomást keltett, mintha egyenesen egy Dickens-regényből lépett volna ki. Magánintézetet vezetett Budaörsön. Nyilván ez volt a leggyorsabb módja, hogy anyám megszabaduljon tőlem. Rövid idő után azonban ismét magához vett, mert apámmal nem tudtak megegyezni, és emiatt Zsámbékra, majd Fótra kerültem. A negyedik hely, ahogy már említettem, teljesen kiesett az emlékezetemből, csak tudom, hogy volt. Kiderült azonban, hogy ha anyám intézetbe ad, akkor elesik az állami juttatásoktól, amelyeket utánam kaphatna, így időről időre kivett, majd visszavitt.

Zsámbék is jórészt a homályba vész, akkor voltam bölcsődés. A Fóti Gyermekvárosról – ma már Károlyi István Gyermekközpontnak hívják – több emlékem is van, az óvodás éveimet ott töltöttem. Azt olvastam, hogy ha visszagondolunk a gyerekkorunkra, a négy-öt évesen átélt élményeinket már fel tudjuk idézni. Nos, ez nálam is így van, bár olykor nehéz összecsipegetni az emlékmorzsákat, amelyeket a legszívesebben elfelejtenék.

Fóton a gyermekotthon és a javítóintézet nem volt élesen elválasztva egymástól. Rengeteg gyerek volt, és kevés nevelő. Ebből az is adódik, hogy fenyítés gyanánt sokszor megverték a gyerekeket. Én sem voltam kivétel. Nagyon fájtak az ütlegek, és sokszor éjszakánként felriadtam emiatt. Úgy gondolom, erre nincs mentség, mert akinek nincs türelme gyerekeket nevelni, az ne vállaljon ilyen felelősségteljes munkát – hiszen kis emberek életéért, sorsáért felel.

Mi, gyerekek egy szobában tízen-tizenketten voltunk, emeletes ágyakon aludtunk. Ma már kulturáltabbak a körülmények: három-négy főt tesznek egy szobába. Emlékszem az apróbb trükkökre is: ha gyorsan ettük meg a kaját, és fényesre nyaltuk a tányért, akkor azt tudtuk kamuzni, hogy még nem kaptunk. A repeta pedig mindig nagyon jól jött, mivel iszonyatosan szűkösen mérték az adagokat.

Közben sokat gondoltam az anyukámra. Nagyon szerettem volna vele találkozni, és boldog voltam, amikor közölték: végre-valahára teljesül a vágyam. Egy aluljáróban került sor a régen várt találkozásunkra. Azt mondta, hogy sietnie kell haza, mert a gyereket – valószínűleg az öcsémre gondolt – az udvaron hagyta egy lavórban, és éppen fürdik. Hihetetlenül távolságtartó volt, és elképesztően rideg. Finoman szólva: nem örült, hogy találkozunk. Utólag nem is értem, miért ment bele, ha annyira nem akart látni.

Ha az anyukám és az apukám nem is, de a testvéreim néha-néha meglátogattak; sajnos a vakbélműtétemről csak később szereztek tudomást, ezért nagyon szomorúak voltak. Ötéves lehettem, a bátyám és a nővérem tíz-tizenöt évvel idősebbek nálam, azaz már akkoriban is felnőttek voltak. Milyen furcsa, hogy ők jöttek meglátogatni! Nem az édestestvéreim: az anyánk mindhármunknak közös, és nekik, kettőjüknek az apja is.

Mindig szomorúan állapították meg, milyen sovány vagyok, és milyen rosszul megy a sorom, de nem tudták magukat rávenni az örökbefogadásra. Az is lehet, hogy ez egy hosszabb procedúra volt, azonban gyerekfejjel sehogy sem értettem, miért nem lehet engem kivenni onnan. Ők – velem ellentétben – biztonságos, rendezett körülmények között éltek. Amíg ők nevelkedtek, addig az anyukánk mentálisan nem zavarodott össze olyan mértékben, mint ami nekem jutott őbelőle. A nővéremből tanár lett, a bátyám pedig mindenféle alkalmi munkát vállalt, és nem volt mitől félnie, hiszen az apja mindig segített neki, ha megszorult.

Hatévesen aztán ismét Bodnár mamához kerültem huzamosabb időre, s nyolc és fél-kilencéves koromig lehettem ott. Anyám mentális állapota sajnos súlyosabbra fordult, öngyilkos is akart lenni. Tisztán emlékszem, hogy többször is előfordult, amikor nála voltam – amikor nagy ritkán kivett az intézetből az állami juttatások miatt –, hogy én hívtam ki hozzá a mentőt. Az is megmaradt, ahogy Bodnár mamának panaszkodik: „Milyen csúnya ez a gyerek! Milyen gülüszeme van! Milyen kár, hogy nem szép!” Bodnár mamának úgy kellett csitítgatnia: „Ugyan már, miket beszél! Aranyos gyerek ez!” Hát, nem tudom, anyámat mi lelte, de elég negatívan nyilatkozott rólam.

Az volt a probléma, hogy Bodnár mamánál sittes szülők gyermekei voltak, és azok egész más beállítottságúak, mint akiket addig megszoktam. Persze, igaz, ami igaz: a fóti gyerekek is mind hamar elzüllöttek. Mégis úgy érzem, mindenhol jobb volt, mint Bodnár mamánál! Putriban éltünk, nagy szegénységben, borzasztó nyomorban. Teljesen természetes volt, hogy éhezünk. Ha volt, akkor tejbe áztatott kenyeret ettünk. Tulajdonképpen azon éltünk. Olyat is csináltunk, hogy ruhástól fürödtünk, hogy így mossuk ki a rajtunk lévő göncöket, no meg magunkat.

Ennél is rosszabbul érintett, hogy idősebb gyerekek is voltak, és amit tőlük el lehetett szenvedni, azt elszenvedtem. Nemcsak én, hanem mindenki. A nagyobb, az erősebb az úr, az parancsol és mindent visz: az ok nélküli verésekre és a kegyetlen, mindennapos lelki terrorra gondolok.

Bodnár mama kezdeti nyájassága viszonylag hamar elpárolgott, és akkor kiderült, milyen is valójában: egy erős, erőszakos asszony, aki gyűlöli a gyerekeket. Ráadásul volt egy részeges fia. Pista állandóan megvert, tört-zúzott, amit csak ért, ablakok törtek be, mindenféle primitív dolgokat csinált, és így tovább. Néha attól féltem, hogy egyszer halálra ver – előfordult, hogy előkerült az ostor is.

Nem csoda, hogy bár tanköteles voltam, alig-alig jártam iskolába. Elkezdtem ugyan az általánost, de olyan voltam, mint egy vadember, kilógtam a sorból. Egyszerűen kevés voltam, ami egyáltalán nem meglepő: engem addig nem igazán tanítottak meg viselkedni, és nem tudtam felvenni a versenyt a normális családban nevelkedett gyerekekkel. Végül átraktak kisegítő osztályba, de ott sem sűrűn fordultam meg az órákon. Néhány napig mentem, majd megint nem. Intőt is kaptam, ám akkoriban ennek nem volt olyan nagy jelentősége, hiszen a túlélésért küzdöttem.

A hároméves budaörsi rémálomnak akkor szakadt vége, mikor a nővérem örökbe fogadott. El sem mertem hinni, mekkora szerencsém van! A lottóötösnél is nagyobb! Óriási boldogság volt, talán sosem voltam annál boldogabb egész addigi életemben. A nővérem az első pár hónapban sokat beszélgetett velem, majd úgy ítélte meg, hogy szükségem lenne egy szakemberre, aki fel tudja mérni a mentális állapotomat. A történetem eddig egy kicsit olyan, mint Kaspar Hauseré: egy titokzatos idegent találnak Nürnbergben, levéllel a kezében, amelyben az olvasható, hogy hívják a fiút, és mikor született. Kiderült, hogy Kaspart tizenöt éves koráig az emberektől teljesen elzárva, egy sötét lyukban tartották. Úgy nevelték, akár egy kutyát: csak beadták neki az ételt és a vizet, egyébként nem foglalkoztak vele.

Az alapos pszichológiai vizsgálat sok szörnyűséget mutatott ki nálam. A szakemberek nem ajánlották a nővéremnek az örökbefogadást. Mint mondták, jóvátehetetlen mentális károkat szenvedtem, és személyiségfejlődési zavarom van. Úgy gondolták, jobb, ha visszadugnak az intézetbe, és majd tizennyolc évesen rehabilitálnak. Azzal biztatták a nővéremet, hogy ha minden jól alakul, a legegyszerűbb munkákra talán még alkalmas lehetek. Ennek ellenére ő magához vett.

Kellett az is hozzá, hogy testvérként nagyon szeretett engem. Belátom, hogy velem sok baj volt, de vele sem volt könnyű. Meglehetősen nehéz természete volt, főleg, hogy nem volt felkészülve a gyereknevelésre. Talán úgy lehet ezt elképzelni, mintha most örökbe fogadna valaki egy nehéz sorban élő, lelki sérült gyereket. Egyszerűen senki nem tudott megérteni a környezetemben.

Szegeden éltünk, mert a nővérem ott kapott munkát az egyetemen, méghozzá Alsóvárosban, abszolút vidéki környezetben. Ő egy kicsivel korábban Pestről ment Szegedre, az egyetemre tanársegédnek. Mivel ott kezdett új életet az akkori párjával, Gergővel, én gyakorlatilag ebbe a helyzetbe csöppentem bele. Olyan volt, mint a Tanúvédelem című filmben – új élet, új személyazonosság.

Természetesen nem volt felhőtlen a viszonyunk. Egyik cirkusz jött a másik után. A nővérem nem bírt velem; szerintem nem tudott velem bánni. Sokat veszekedtünk, például olyan dolgokon, hogy rendetlen voltam, hiperaktív, állandó törődésre vágytam. Sajnos nem volt mintám, hogyan kell jól viselkedni. Kibírhatatlannak találtam, hogy a nővérem állandóan mindenen felkapta a vizet, és híján volt a türelemnek. De próbáltuk normalizálni a helyzetet: jártunk szakembereknél is, hogy tanácsot kérjünk, miként jöhetnénk ki egymással.

Érdekes adalék, hogy amíg tartott az apasági per, addig Misángyi Ivánnak hívtak, hiszen apám nem ismerte el az apaság tényét. Sok embert kellett behívni meghallgatásra, hiszen számos férfival volt anyukámnak kapcsolata. Sokáig úgy volt, hogy egy másik férfi fia vagyok. Aztán egy genetikai vizsgálat 99,8 százalékban megállapította, hogy ki a vér szerinti apám, így a bíróság kiszabta a tartásdíjat, amit apám először az anyukámnak, később pedig a nővéremnek fizetett ki.

Az apasági perre egyébként a mai napig emlékszem: nagyon furcsa hangulatú volt, viccelődtek. Minden hatalmasnak tűnt, és nem értettem, mi ez az egész. Vért is kellett adnom, és mindenféléről kérdezgettek. Rendkívül hosszadalmas procedúra volt: a születésemtől egészen kilencéves koromig tartott. Ha jobban belegondolok, logikusnak tűnik, hogy a nővérem azért nem fogadhatott korábban örökbe, mert még folyt a per. Elképzelhető ez a verzió is, bár nem tudom pontosan.

Őrült nagy változás köszöntött az életembe Szegeden: az intézeti léthez képest fantasztikusan jó dolgom volt. Jártam például sportolni és iskolába. Úgy, ahogy a többi gyerek. Igaz, újrakezdtem az első osztályt, immáron nyolcévesen, mivel évvesztes vagyok, és Budaörsön megbuktam, hiszen jóformán nem is jártam be az iskolába.

Sokan megjegyezték az iskolában a tanárok közül, hogy milyen fiatal anyukám van. És én tiszta szívemből örültem annak, hogy mindenki azt hiszi, hogy a nővérem az én anyukám. Elhittem, hogy most már minden rendben van, és boldog, nyugodt élet vár rám. A kettőnk közötti sok veszekedés sem zavart már annyira. Ezért volt derült égből villámcsapás, amikor a nővérem ösztöndíjjal kiutazott három hónapra az Egyesült Államokba, és ott szerelmes lett egy fiatal, jóképű amerikai srácba. Addig Gergő vigyázott rám Szegeden, aki, mint említettem, a nővérem élettársa volt.

Tehát a testvérem három hónap múlva visszatért Amerikából, és közölte velünk, hogy szerelmes lett, és Amerikában fog új életet kezdeni. Hogy velünk mi lesz, arra nem tudott válaszolni.

Emlékszem, meleg nyár volt. Akkoriban naplót vezettem, és három hónapon keresztül minden áldott nap ugyanaz történt: reggel hét órakor keltem, reggeli, strand, trolival be, este Gergőhöz a munkahelyére, utána haza, vacsora és alvás – ez ismétlődött kilencven napon keresztül. A férfi amúgy vegyészként dolgozott, kente-vágta a kémiát.

Szóval, miután a nővérem visszatért Amerikából, óriási feszültségben éltünk mindhárman, mígnem egyszer csak kiderült, hogy az a nagy amerikai szerelem mégsem olyan nagy, mint amilyennek tűnt, így minden maradt a régi kerékvágásban. Lassan lecsillapodtak a kedélyek, bár a nővérem egy fikarcnyi megbánást sem érzett a történtek miatt. Teljesen természetesnek tartotta, hogy akár másként is alakulhattak volna a dolgok.

Ezen annyira nem akadtam fenn, mert ő mindig is szabadelvű volt. Az ilyen nagyfokú liberális hozzáállás talán emiatt is áll tőlem annyira távol. Telt-múlt az idő, de valami végleg eltörött kettejük között, és már nem volt visszaút. Veszekedés veszekedést követett, míg Gergő végleg kidobott minket a nővérem amerikai love storyja miatt. Az alsóvárosi albérlet után a panellakás, ahol hárman éltünk, Gergőé volt, a szüleitől kapta. Kicsi volt, én azonban nagyon szerettem, hiszen ez volt az első igazi otthonom.

Nos, a szakítás után nem tudom, miből és hogyan, de nővérem kivett kettőnknek egy nagyobb albérletet, és szépen be is rendezte. Meg kell hagyni, kitűnően bánt a pénzzel. Arról még nem beszéltem, hogy angoltanár volt, és amellett, hogy az egyetemen tanított, magántanítványokat is fogadott. Voltak például gazdag arab diákjai is.

Nagyon kevés időt szánt rám, közben meg rettentő szigorú volt velem, és bele akart szólni mindenbe. Nem gondolnám anyatípusnak, ugyanakkor a maga módján próbált megmenteni, és figyelt arra, hogy ne kallódjak el. Ennek ellenére elég ritkán láttam. Gergő után nem volt stabil, hosszú párkapcsolata, de mindig volt körülötte valaki.

Szegeden eleinte az alsóvárosi Hámán Kató Általános Iskolába jártam. Vidéki környezet volt, nagyon vidéki, és őszintén szólva, nem is értem, hogyhogy Szeged része volt ez a terület. Módosabb gazdák, vidéki vállalkozók gyerekeivel volt tele az osztály. Furcsa volt az a közösség, vagy inkább úgy mondanám: szokatlan. Nem emlékszem, hogy különösebben rossz lett volna ott nekem. Persze előfordult, hogy kiközösítettek, amikor megtudták, hogy intézetben nevelkedtem. Többé-kevésbé azonban konszolidálódtam a nővérem mellett. Képes voltam beilleszkedni a diákok közé is.

Az is igaz, hogy az iskolában jól viselkedtem, és otthon eresztettem ki a gőzt. Ott voltam elviselhetetlen. Napközis voltam, tehát tanítás után az iskolában maradtam, illetve sokszor jártam be a nővéremhez az egyetemre. Imádott ott lenni, igazi társasági ember volt, és ezzel nekem is jót tett, mert rengeteg embert megismerhettem abban a közegben. Izgalmasnak, színesnek tűnt az életem.

A felső tagozatot szerencsére egy másik suliban kezdtem tizenhárom éves koromban. Ekkor költöztünk egy újabb panellakásba, és a nővérem értelemszerűen átíratott egy ahhoz közelebbi suliba, a Tarjánváros III. számú Általános Iskolába. Ott sokkal jobban éreztem magam.

A Tarján más világ volt: érdekes, vegyes suli sokféle gyerekkel. Találkoztam két fiúval, akikkel összebarátkoztunk. Azt hiszem, a barátságok is olyanok valahol, mint a szerelmek: érzelmileg megterhelik az embert. Szentül meg voltam győződve arról, hogy mi összetartozunk, és semmi sem állhat közénk, aztán sajnos semelyik barátságom sem állta ki az idő próbáját. Mindkettő tönkrement. Az egyikük, Marci, nagy zsivány volt. Igazán mélyen nem éreztem a barátomnak. De honnan is tudhattam volna, hogy mi az a barátság? A másik fiút Ádámnak hívták, ő is élelmes gyerek volt: motorozott, és egyfolytában üzletelt. Kicsit önző is volt, és nagyon városias. Szerettem volna elhinni, hogy ilyen az igazi barátság.

Bandáztunk a szegedi panelrengetegben, elég gettós környezet volt. Az iskolában viszont szigorúság uralkodott. Mária néni, az osztályfőnökünk katonás rendet tartott: vele minden tanóra maga volt a színtiszta rettegés. Ez a tarjáni városrész is szegény volt. Szegény szülők balhés gyerekei gyűltek ott össze. Érdekes dolgok történtek itt is, de persze egymilliószor jobb volt, mint Bodnár mamánál.

Le mertem volna fogadni, hogy Ádám barátom sokra viszi, mert rendkívül okosnak tartottam. Milyen gazdagnak, sokszínűnek, élményekben kimeríthetetlennek tűnt a barátságunk! Ő volt a legfőbb bizalmasom, szinte mindent tudott rólam. Milyen szomorú, hogy ma már igen kevés dologra emlékszem vele kapcsolatban.

Az persze megmaradt, hogy az általános iskolai tanulmányaim vége felé csúnyán összevesztünk, épp Marci miatt. A két barátom ugyanis ki nem állhatta egymást. Ráadásul volt egy ominózus kosármeccs, amely hatalmas verekedésbe torkollott, mert Marci véletlenül ráugrott Ádám lábára, s ez jó ürügy volt Ádámnak arra, hogy Marci torkának ugorjon. Én rémülten próbáltam őket szétválasztani egymástól – eredménytelenül. Utána sokáig nem tudtam ezt az esetet feldolgozni magamban, s természetesen erről az ügyről egy szót sem ejtetem otthon, a nővéremnek. Ádám pedig a fejébe vette, hogy többé nem áll velem szóba. Nos, betartotta, amit ígért – nem keresett, és nem is beszéltünk. Szívet tépő élmény volt, hogy a legjobb barátomból egy csapásra közömbös idegen lett. Megszűntem számára létezni, teljesen levegőnek nézett. Megmondom őszintén, még mindig nem értem az akkori viselkedését. Nyilván nem a kosármeccs volt a fő indoka a barátságunk lezárására. Lehetséges, hogy ő is változott, és már nem az én barátságomra volt szüksége… Mindenesetre rettentően sajnáltam, hogy így alakult: őrülten hiányzott. Nagy űrt hagyott maga után.

Néhányszor találkoztam vele, legutóbb nyolc évvel ezelőtt, amikor lent voltam Szegeden, egy nagy telekommunikációs cég rendezvényén. Kiderült, hogy lecsúszott, jóformán elitta az agyát. Le van épülve mind fizikailag, mind szellemileg. Nyoma sem volt benne az én mozgékony, rugalmas, ironikus, olykor pikírt barátomnak, annak a végtelenül eredeti srácnak, akit a suliban megismertem. Nem lehetett tudni, hogy ilyen felnőtt válik belőle. Milyen szörnyű ez, nem?

Néztem az arcát, figyeltem a gesztusait, és nehéz volt felidézni a közös emlékeket. Alig emlékszem konkrétumokra. Pedig anno közel is laktunk egymáshoz: például sokszor fociztunk együtt, és mindegyik osztálykirándulás felejthetetlenül szépen sikerült. Én mindig utánoztam a tanáraimat, ő meg poénkodott hozzá. Sokat nevettünk. De sajnos azon a bizonyos kosármeccsen szembesülnöm kellett azzal a ténnyel, hogy őt már nagyon régen elvesztettem.

És hogy Marcival mi lett azóta? Néha be szokott jelentkezni, de már csak a kapcsolati tőkém miatt, tehát érdekből, és azt ki nem állhatom. Olyan átlátszó, hogy ez több szót nem is érdemel.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Libre Caslon – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0