Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Agócs Erzsébet

© Agócs Károly, 2023
© Napkút Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6555 47 2

I. Madarak

Az öregember jó ideje ébren volt, de csak feküdt az ágyán hanyatt, mozdulatlanul meredve a hullott vakolatú, penészfoltos mennyezetre. Odakintről már a nappal világossága szűrődött be az elfüggönyözött ablakon át, amikor felébredt. Vagyis felriadt. Nem emlékezett, hogy valamit is álmodott volna, a szíve mégis hevesen vert, és homályos félelem tartotta megszállva. Mintha ösztöneinek csalhatatlanságával érezné, hogy valamilyen veszély leselkedik rá. Elő is vette a puskáját a párna alól, és felült, de hiába hallgatózott jó darabig szinte lélegzet-visszafojtva, csak a falióra nehézkes ketyegését hallotta, meg a neki-nekivaduló szél süvítését odakint. Végül aztán visszahanyatlott a párnájára, két kezével görcsösen markolva a mellén keresztbe fektetett puskát.

Nagy sokára nyugodott meg. Szokatlanul erőtlennek, kimerültnek érezte magát. Már-már el is nyomta az álom megint, amikor ütött egyet a falióra, mire összerezzent, és ijedten eszmélt fel újból.

Egyetlen rövid, fojtott kongatást hallatott minden egész órakor az ócska szerkezet, közvetlenül előtte pedig egy érces reccsenést, mintha elpattanna benne valami, de még egy utolsót ütne aztán.

Sok esztendeje volt már, hogy először kapta fel a fejét erre a bántó, szinte baljós hangra, s azt hitte akkor, hogy valami baja lett az órának. De aztán úgy emlékezett, hogy valójában mindig is olyan volt a hangja. Talán egy árnyalattal mégiscsak megváltozott azért, meglehet persze – gondolta –, amitől már szokatlanná, idegenné is lett egyszeriben.

Attól fogva mindig összerezzent, ha váratlanul érte a kongatás. Mintha ez a fakó, száraz hang magához térítené olyankor, és eszébe juttatná újra meg újra, gonosz állhatatossággal, hogy az ő számára az idő már nem csupán múlik, hanem egyre fogy is.

Végül elhatározta, hogy megszabadul az órától: eladja vagy elcseréli valamire, ha legközelebb bemegy a városba. Mégis, amikor – alig néhány nap múlva – bezörgetett hozzá egy ócskás, és megkérdezte tőle, nincs-e valami régi holmija, amit eladna vagy elcserélne, habozás nélkül, szinte méltatlankodva vágta rá, hogy nincs. Aztán pedig, ahogy visszament a szobájába, soká elnézte az ormótlan, kopott szerkezetet az ágyával szemközt a falon. Valamiféle cinkosság tétova örömét, egyfajta összetartozás melegségét érezte.

A kongatás azonban mintha még inkább bántotta volna attól kezdve.

Egy napon aztán kitalálta, hogy nem húzza fel többé.

Az éjszaka kellős közepén azonban hirtelen felébredt. Nyugtalanította, nyomasztotta valami, ürességet érzett maga körül, egyre táguló, egyre félelmetesebb ürességet, és csak forgolódott az ágyában tehetetlenül. Nagy sokára jött rá, hogy éppen a csend, a tökéletes, végtelen csend üressége az. Nem is tudott elaludni, csak hajnal felé már, ahogy az újrainduló élet moraját hallotta a város felől, meg egy népes varjúcsapat lármáját.

Attól fogva különös gonddal, szinte ünnepélyes szertartásossággal húzta fel az órát minden este, és sokszor úgy aludt el, hogy a ketyegését figyelte, vigyázta.

Csak a kongatásával nem tudott megbarátkozni sehogy sem.

Most is arra eszmélt fel, mint valami baljós figyelmeztetésre. Ránézett a faliórára, és elképedt. Nem akart hinni a szemének: dél felé járt már az idő.

Úgy érezte, alig aludt valamit, mintha egy-két pillanat múlt volna csak el azóta, hogy lefeküdt előző este.

Talán abban a másik világban járt; az időtlenség, az örökkévalóság birodalmában.

Egyre jobban fázott, és az éhség is gyötörni kezdte, ami csakhamar kizökkentette komor tűnődéseiből. Kikászálódott hát az ágyból. Ruhástól aludt, így csak elnyűtt, durva posztómellényét vette még magára. Aztán fogta a puskát, és gondosan visszahelyezte a párna alá.

Ócska sörétes puska volt, de nagy becsben tartotta, és szentül hitte, hogy egyszer még használnia is kell majd. A földszinti lakó hagyta rá jó pár éve, amikor elköltözött. Azóta egymaga élt a hegyoldalon álló magányos, ódon házban.

Végigdörzsölgette elgémberedett tagjait, majd odalépett az ablakhoz, hogy kinézzen rajta. Némi üggyel-bajjal elhúzta a sok esztendőnyi portól feketéllő, szakadozott függönyt, tenyerének élével jókora darabon letörölgette a párát az üvegről, s aztán csak bámult kifelé meglepetten, elcsodálkozva; le az elhagyatott, gazdátlan kertre, a fák csupasz koronáján át az alant, a hegy lábánál elterülő városra, a szürke homályba vesző messzeségbe, és a méltóságteljesen gomolygó sötét, komor fellegekre az égen.

– Hát persze! – motyogta elégedetten bólogatva, mintegy a bölcsek visszafogott örömével nyugtázva, hogy megint bekövetkezett az, aminek eljövetelét annyira várta, s ami évről évre be is következett mindig, elkerülhetetlenül, természetesen.

Beköszöntött a tél. Korábban is a szokottnál. Az éjszaka érkezett ezzel a viharos széllel, kíméletlenül letarolva az előző napon még az ősz színeiben pompázó elvadult, buja kertet, és súlyos hófelhőkkel borította be az égboltot.

Az öregember elmosolyodott. Végre szabadnak érezte magát újra: a fák lombja már nem takarta el a kilátást előle. Elébe tárult a város, és túlnan a hatalmas síkság. Tiszta időben pedig a halvány, kéklő hegyek vonulatát is láthatta a messzeségben.

De szerette is a telet. Csak a telet. A tavasz inkább csak keserűséget ébresztett benne, meg valami tétova elvágyódást, talán a régvolt múltba, amikor az erőre kapott nap, a langyos szél, az első madárdal, a duzzadó rügyek és fakadó bimbók a saját sorsa boldog kiteljesedésének reményével, szinte bizonyosságával töltötték el. Nyáron pedig nyomasztották a hosszú nappalok, bántották a lombokon átvillódzó éles, szikrázó fények, a viruló, rikító színek, a megrészegült zsongás, a harsány csivitelés, a természet fülledt tobzódása. Az ősszel már megbékélt ugyan, de igazán csak a telet szerette. A szürke égboltot, a kurta nappalok homályát, a sejtelmesen gomolygó ködöt a város felett, a végtelenbe vesző hófödte táj dermedt csendjét, halotti, időtlennek tűnő méltóságát.

Hamarosan megjönnek a madarak is, gondolta valami gyerekes fellelkesüléssel, és megint letörülgette az arca előtt az üveget. Talán még ma, tette hozzá magában, és közelebb is hajolt az ablakhoz, hátha megpillantja népes csapatukat, amint éppen aláereszkedik a magasból, a sötét fellegek közül, vidáman kavarogva-ejtőzve.

Legalábbis így képzelte el az érkezésüket. Valójában sem megjönni, sem elmenni nem látta őket soha. Amint beköszöntött a tél, egyszerre csak ott termettek a kertben, ott gubbasztottak a fák csupasz ágain mindig, amikor először megpillantotta őket. Aztán pedig, ahogy elmúltak a nagy hidegek, de még semmi jele nem mutatkozott annak, hogy kezdene kitavaszodni, váratlanul eltűntek, egyik napról a másikra. Így hát ők maguk jelezték, mégiscsak, a tavasz közeledtét.

Most elhatározta, hogy meglesi őket; az ablak előtt üldögélve fogja kivárni megérkezésük titokzatos pillanatát. Mindenekelőtt azonban ennie kellett valamit, és be is kellett fűtenie a kályhába. Egyre jobban gyötörte az éhség, és igencsak átjárta már a hideg.

Miközben szegényes reggelijét fogyasztotta, majd pedig a begyújtással foglalatoskodott, egyre csak a madarak jártak az eszében. Szinte gyerekes izgatottsággal készülődött, mint valami csínyre, hogy meglesi az érkezésüket.

Valóban különös lények voltak. Ott gubbasztottak a fákon naphosszat szinte mozdulatlanul, metsző szélben, kíméletlen fagyban, ádáz hóesésben, és nem kaptak életre akkor sem, ha váratlanul megenyhült az idő. Igaz, sosem figyelte meg őket alaposabban, hosszabb időn át egyfolytában. Meglehet, hogy nappal alszanak, gondolta egyszeriben, a kályha előtt görnyedve, s ennek lehetősége szöget ütött a fejébe, úgyhogy fel is egyenesedett, kezében egy fahasábbal, melyet éppen a már lobogó tűzre akart vetni. Akkor pedig éjszaka jönnek, jutott mindjárt a következtetésre, és elkedvetlenedett. Hiszen így egész várakozása, készülődése hiábavaló. De azért csakhamar felderült mégis, ahogy melegedett a kályhánál, fölébe tartva és össze-összedörzsölve a tenyerét. Aztán odament az ablakhoz megint, és lenézett a kertre.

Elmosolyodott. A madarak ott gubbasztottak a fákon. Mozdulatlanul, mintha csak aludnának. És mintha el sem mentek volna soha, mintha ott gubbasztottak volna mindig, ugyanúgy, öröktől fogva. Igen, szinte csak egy pillanat telt el azóta, hogy utoljára látta őket, hogy elmúlt az előző tél – és megannyi tél annak előtte. A legelsőt, melyet itt élt meg sok-sok esztendővel azelőtt, egyszeriben éppoly közelinek, szinte jelenvalónak érezte, akár a legutolsót. Csak nézte a madarakat elrévedve, mikor egyikük hirtelen megrázta magát, és szárnyának egyetlen rebbentésével átszökkent egy másik, alacsonyabban lévő ágra. Ő mintegy feleszmélt akkor, s e máskülönben jelentéktelen apróság, e kecses, könnyed szárnyrebbentés láttán egy furcsa ember rémlett fel emlékezetében: a madárkereskedő…

* * *

Akkoriban még lent lakott a városban; egész pontosan alig pár hete költözött csak oda egy távoli vidékről. Javában ősz volt már, de melegen sütött a nap, és elszórtan néhány apró fehér felhő árválkodott csupán a tündöklő kék égbolton. A hivatalban eltöltött hosszú, egyhangú órák után nagy kedvvel indult amolyan felfedező sétára a ragyogó időben. Egyszeriben szabadnak érezte magát ezen a jobbára még idegen helyen, idegenként, magányosan sodródva az elegáns főutca színes-zajos forgatagában, a szinte hivalkodó vidámság, a szertelen jövés-menés, a harsány üdvözlések, kacér mosolyok és gyengéd pillantások megkapó színjátéka közepette, melyet valamiképpen mégis mintha a távolból hallatszó, el-elfojtott kintornamuzsika szomorkás dallamára rögtönöznének a szereplők. Könnyeket csalt a szemébe ez a futó benyomás, és sietve befordult egy mellékutcába, félig tán önkéntelenül.

Igen, szabadnak érezte magát végre: most nem kísértette a múlt, nem nyomasztotta „előző élete”, egyre idegenebbnek és méltatlanabbnak érzett, ám zokszó nélkül, színlelt beletörődéssel viselt sorsa, mely elől végül is megfutamodott, ide menekült, ebbe az ismeretlen városba – habár e meneküléshez nem kis bátorság kellett, való igaz. Felejteni jött hát ide, „temetni a múltat” – ám vele együtt temetnie kellett immár a fiatalságát is. Szabadnak érezte magát, igen, és legfőképpen szerelmi bánata sem gyötörte most, bár ott lappangott a szívében, és érezte, tudta, hogy bármikor rátörhet megint, és rá is fog törni még sokáig.

Hamarosan elmaradt mögötte a vidám lárma, és már csak a saját lépteinek kopogását hallotta, mely pedig mintha egyre erőteljesebben és bántóbban visszhangzott volna a sorban egymáshoz épült négy-ötemeletes, komor homlokzatú, kissé elhanyagolt házak között. Hirtelen rájött, hogy egy lélekkel sem találkozott még, s akkor elbizonytalanodott, különösen, hogy egyik végét sem látta a kanyargós, meglehetősen szűk utcának. Nyomasztó előérzete támadt, és legszívesebben vissza is fordult volna, de aztán arra gondolt, hogy mégiscsak felfedező sétára indult, így hát bizonyos mértékben virtus dolga is, hogy menjen csak tovább, és hogy ebben a kissé barátságtalan, szegényes utcában is akadhat valami látnivaló, valami érdekesség. Elszántan szaporázta hát meg a lépteit. Nemsokára, egy élesebb forduló után meg is pillantotta az utca végét, egészen közel már. Egy térre nyílt, némiképp kiszélesedve, melynek túloldalán, átellenben éppen, egy feltűnően magas, karcsú templom állt. Mint látnivaló, egyetlen üzlet volt csak az egész utcában, az is a legvégén, majdnem a sarkon: egy madárkereskedés.

Fellélegezve állt meg a kirakata előtt, s némi szégyenkezés fogta el iménti oktalan félelemérzete miatt, annál is inkább, mert egy ifjú pár fordult be az utcába éppen, kart karba öltve, sugárzó arccal, és ügyet sem vetve őrá, összehajoltak néhány pillanatra, aztán mentek, vonultak tovább diadalmas méltósággal, ünnepélyesen. Valósággal felderült, ahogy nézett utánuk. Amint eltűntek a fordulóban, egy futó pillantást vetett még a kirakatra, és indult is volna tovább, amikor egy színpompás, tán galamb nagyságú madár heves verdesésbe kezdett a kalitkájában, mire ő megtorpant és odafordult, hogy jobban szemügyre vegye. Meghökkent, és az a furcsa, nyomasztó érzése támadt, hogy neki szól ez a dühödt, ám hiábavaló, szánalmas tombolás.

Gyermekkorának titokzatos madara volt.

* * *

Látni egyetlen nyáron látta csak, melyet atyja bizonyos nevelési megfontolásainak következményeként egy vidéki rokonnál töltött, akkor először – ám úgy hozta a sors aztán, hogy egyben utoljára.

Meglehet, elég nagy volt már ahhoz valóban, hogy elszakadjon a szülői háztól hosszabb időre, hogy szert tegyen „kellő önállóság”-ra, lehetőleg „nehézségek, megpróbáltatások” árán persze, de mindenekelőtt, hogy szokja s egyben tanulja is meg „becsülni, sőt szeretni a kétkezi munkát”, lévén hogy ez irányban mindig is „aggasztóan csekély hajlandóságot” mutatott.

Szorongással ült vonatra azon a kora nyári, kissé még hűvös reggelen, ráadásul életében először kíséret nélkül, ám elszántan a helytállásra, bátran nézve a végső soron, de talán már eleve is teljesíthetetlen kihívás elébe: megfelelni atyja elvárásainak. Apró szerencse is szegődött mellé, ami a bátraknak mindig kijár, jóllehet ettől mindössze kellemesebbnek ígérkezett az utazás. Valami különös, szinte érthetetlen módon – bár alighanem csupán útitársainak ilyen irányú közömbössége folytán – a legjobb hely jutott neki: az ablak mellett, szemben a menetiránnyal. Kényelembe helyezkedni azonban mégsem mert, sőt összehúzta magát amennyire csak tudta, hiszen tisztában volt azzal, hogy a legkevésbé őt illeti meg ez a kiváltságos hely, és tartott is attól, hogy valaki elparancsolja onnan előbb-utóbb, vagy legalábbis megkéri, hogy cseréljen helyet vele, amit ő nyilvánvalóan nem tagadhat meg. És csakugyan, bár tüntetően kifelé nézett az ablakon, a szeme sarkából mindjárt észrevette, hogy az elegáns, idősebb úr, aki vele szemben ült, egyre méregeti őt. Megpróbált úgy tenni, mintha tudomást sem venne róla, ám egyszerre csak ellenállhatatlan kényszer fogta el, hogy odaforduljon felé, és egyenesen a szemébe nézzen. Az úriember akkor jelentőségteljesen felhúzta a szemöldökét, alig észrevehetően megcsóválta a fejét, majd pedig intett neki, hogy hajoljon közelebb, miközben ő is előredőlt egy kicsit.

– Aztán messzire lesz-e az utazás, fiatalúr? – kérdezte halkan, szinte suttogva, és cinkosan rákacsintott, ám meg sem várva a válaszát, máris felegyenesedett, kissé hátra is szegte a fejét, és úgy nézett rá aztán, szúrós tekintettel.

– I…igen – nyögte ki ő nagy nehezen, megilletődve.

A különös ember váratlanul elmosolyodott, mintha felderülne az ő zavarán.

– No lám csak – mondta kisvártatva, és elismerően bólogatott.

Többet aztán nem is szólt, csak ült egykedvűen maga elé meredve, szoborszerű méltósággal, a térde közé fogott botján nyugtatva két kezét. Ő pedig fellélegzett, és óvatosan, szinte észrevétlenül ugyan, de kényelembe is helyezkedett végre. Már nem tartott attól, hogy át kell ülnie máshová, és úgy érezte, igenis megilleti őt az a hely, éppúgy, mint bárki mást. Mintegy varázsszóra, egyszeriben semmivé lett a szorongása, sőt valami soha nem ismert derű áradt el benne: az önbecsülésnek és magabiztosságnak az ő korában még csakugyan oly szokatlan derűje. Az a varázsszó pedig valóban elhangzott: „fiatalúr”-nak szólították, életében először.

Igen, akkor jött rá, akkor fogta fel, hogy elutazásával egyszersmind a gyerekkorát is maga mögött hagyja, és büszkén gondolt arra, hogy már egyedül jött ki az állomásra – még ha keserves volt is cipelnie a bőröndjét a hosszú úton –, de még inkább arra, hogy nem búcsúztatja senki. Szabadnak, önállónak, egy kicsit máris felnőttnek érezte magát.

Mégis, amint nemsokára, a kalauz hosszú sípjelére egy durva rándulással elindult a vonat, összeszorult a torka, és szinte kétségbeesetten hajolt az ablakhoz, hátha megpillant odalent a sokaságban egy ismerős arcot; valakit, aki egy biztató mosolyt küldene felé, aki búcsút intene neki. De csupa idegent látott, akik mind másfelé néztek, másnak integettek – és mindjárt el is nyelte őket a mozdony szürkésfehér, sűrűn gomolygó füstje, melyet alighanem egy hirtelen támadt szélörvény csapott rájuk.

Csalódottan dőlt hátra, a könnyeivel küszködve, miközben arra gondolt, hogy az a bizonyos „kellő önállóság”, melyre atyja oly nyomatékkal hivatkozott, talán nem jelent mást valójában, mint magányosságot. A különös emberre nézett, mintha tőle remélne még segítséget, vagy legalábbis biztatást, de az csak meredt maga elé egykedvűen, a megközelíthetetlen idegenség kifejezésével arcán. Ám egészen váratlanul felpillantott mégis, egyenesen őrá szegezve átható, szúrós tekintetét, majd jelentőségteljesen odahajolt hozzá.

– Bátorság, fiatalúr! – mondta neki fojtott hangon, szinte parancsolón, és alig észrevehetően rákacsintott. De mindjárt fel is egyenesedett, az ablak felé fordulva most már, s aztán csak nézett kifelé mozdulatlanul, sejtelmes révületébe merülten újra.

Ő pedig mosolyt erőltetett az arcára, színlelni próbálván – ha megkésve is, és immár csak magának – a felszabadult örömet, amely máskor mindig elfogta az indulás ünnepélyes, beteljesülésszerű pillanatában. Igen, az az öröm messze elkerülte most. Kitaszítottnak és védtelennek érezte magát – amin alig-alig enyhített az ismételten kimondott varázsszó.

Ahogy pedig a rokonra gondolt, egyszeriben homályos félelem fogta el, noha mindig is különös tisztelettel, mi több, a példaképnek kijáró lelkesedéssel és ragaszkodással viseltetett iránta, sőt, ebben az ártatlan, tiszta gyermeki vonzódásban volt valami titkolnivaló is, valami sejtelmes és izgalmas várakozás, amit valójában nem tudott mire vélni, s amit olykor szégyellt is önmaga előtt.

Lágy, szelíd vonásaival, révedező tekintetével, ráérős, tétova mozdulataival és halkszavúságával aligha testesítette meg a rettenthetetlen hős hagyományos, kamaszkori férfieszményét, ám kifinomultsága, érzékenysége, szinte feltűnő sebezhetősége különös módon mégis több, vagy inkább másféle, nemesebb erőt sugárzott, mint a felnőttektől rendesen megszokott és el is várt céltudatosság, magabiztosság és határozottság, sőt keménység. Ez a különös erő, ez a delejes kisugárzás valami ünnepélyes derűvel töltötte be a házukat – ő legalábbis úgy érezte –, amikor nagy néha eljött hozzájuk látogatóba, alig néhány napra csupán, és szinte fájó üresség maradt utána mindig, ahogy elutazott. Ő pedig ezt az ürességet a saját korának legtermészetesebb módján igyekezett kitölteni: szabadjára engedett képzeletében mellette volt mindig, nagyszerű kalandokon, embert próbáló viszontagságokon, halálos veszedelmeken át kísérte hűségesen, osztozott a sorsában mint derék és persze leleményessége folytán nélkülözhetetlen, pótolhatatlan szolgája.

Ám attól fogva, hogy felmerült a lehetősége, pontosabban atyja nevelési megfontolásainak értelmében a szükségessége mostani elutazásának, a képzeletében oly sokszínű s eleven kapcsolatot, mi több, összetartozást, egymásrautaltságot közte és a rokon között mindinkább beárnyékolta, mind szűkebb és hétköznapibb keretek közé szorította a megvalósulás, mondhatni a beteljesülés távlata, mígnem csakhamar el is maradtak az ábrándok, és helyüket óvatos várakozás töltötte ki. Ez a várakozás pedig egyszeriben szorongássá lett az utazás előestéjén. Nehezen is jött álom a szemére, nyugtalanul aludt, és másnap fáradtan, szinte kimerülten ébredt, ugyanezzel a szorongással.

Ahogy a vonat kidöcögött az állomásról és a nyílt pályára érve egy hosszú füttyjellel nekilódult, már balsejtelemmel nézett ennek a nevelő célzatú vakációnak elébe, és gyanakvással, homályos félelemmel gondolt a rokonra, mintha rendkívüli erények helyett egyszeriben kiszámíthatatlan, veszélyes fogyatékosságokat vélne a különvalósága mögött.

Tény, hogy lényegében semmit sem tudott felmutatni abból, amit meglett korára minden tisztességes ember, akár a legszerényebb képességekkel is, rendesen elér, kiérdemel és megteremt maga körül – legtöbbnyire persze számos nehézség ellenére –, úgymint biztos megélhetés, több-kevesebb vagyon, bizonyos rang vagy legalábbis megbecsülés a hivatás terén, és persze család, mindenekelőtt. Ő pedig világot látott, hosszú esztendőkig élt idegen földön, magas iskolát is végzett, ám nem vitte semmire, ahogy mondani szokás, így aztán hazatért, nyilván, hogy új életet kezdjen. Nem sokkal ezután azonban kitört a háború, elvitték katonának, s a fronton végül hadifogságba került. Onnan viszont, valami sátáni politikai rendszer áldozataként, évekkel a háború után térhetett csak vissza. Azóta pedig néhai szüleinek a birtokán gazdálkodott egymaga, vagyis küszködött a hitvány földdel, dacolt a zord természettel csaknem hiábavalóan – éppúgy, mint ők annak idején.

Ugyanazon az öreg, roskadozó tanyán élt, ahonnan nekivágott a nagyvilágnak egykoron.

Ez az összességében sikertelennek mondható, ám feltehetően számos mély értelmű tanulságot is rejtő sors következtetni enged bizonyos fogyatékosságokra, kétségkívül, végső soron akár alkalmatlanságra is a hagyományosan tartalmasnak és teljesnek felfogott életre. A bizalmatlanság, a gyanakvás, a homályos félelem, mely akkor ébredt őbenne a rokon iránt, részben egy ilyen irányú megérzésből fakadt – hiszen e tekintetben következtetésről beszélni az ő korában mégiscsak túlzás lenne –, nagyobbrészt azonban egy hirtelen támadt felismerésből.

Már régebben megfigyelte, hogy a háborút megjárt emberek, miként az ő atyja is, milyen nagy kedvvel elevenítik fel maguk között az átélt viszontagságokat és megpróbáltatásokat, jószerével a saját érdemeikként tüntetve fel azokat; milyen beleéléssel, olykor szinte rácsodálkozással mesélik el sokadszor is ugyanazt a történetet, ki-ki a magáét, mintha saját maga számára sohasem veszítene az újdonságából, vagyis mintha bizonyos mértékig felfoghatatlan maradna örökre; s hogy annyi esztendő távolából is milyen becsmérlően, milyen eleven gyűlölettel beszélnek az egykori ellenségről.

A rokon azonban, aki súlyos sebesültként esett fogságba, ahonnan meg évekkel a háború után szabadult, tehát a viszontagságokból jócskán kijuthatott neki, ilyen alkalmakkor csak meredt maga elé komoran, szótlanul, olykor zavartan körbepillantott, és egy kicsit sűrűbben emelgette a borospoharát, mint a többiek. Soha máskor sem beszélt a háborúról vagy a hadifogságról, legfeljebb halkan elejtett néha egy-egy rövid vagy félbehagyott mondatot, elmerengve, inkább csak magának.

Különös szokása volt, hogy az étkezést mindig egy darab kenyérrel fejezte be, amelyet szertartásos lassúsággal, valóságos áhítattal fogyasztott el, mint valami ínyencfalatot. Egyszer, amint a végére ért, eltűnődve megjegyezte:

– Az a nyúlós, fekete kenyér… milyen nagy kincs volt a hadifogságban!

De aztán felocsúdott mindjárt, egy kicsit talán el is szégyellte magát, és egészen másról kezdett beszélni.

E vonatkozásban a legelevenebben a rokon egyik érkezésének az emléke élt őbenne, amikor történetesen kiment elébe az állomásra az édesanyjával. Borongós, hűvös késő őszi délután volt, kezdett is már alkonyodni. A vonat pontosan érkezett, s a rokon majdnem ugyanott szállt le, ahol ők várakoztak. Már a lépcsőről észrevette őket, és felderült arccal, kimérten mosolyogva integetett feléjük.

Miután üdvözölték egymást – őneki meg is veregette a vállát, miközben elismerően megjegyezte, hogy milyen nagyot nőtt megint –, elővette a dohányosszelencéjét, és a nagy tolongás-tülekedés közepette ráérősen, a szokásos szertartásosságával sodort magának egy cigarettát. Már éppen meg akarta gyújtani, amikor váratlan és a látványossága folytán akár rendkívülinek is mondható dolog történt.

Arrafelé, amerre szabad kilátás nyílt az állomásról, vagyis amerre a sínpálya vezetett tovább és veszett bele a messzeségbe, a láthatáron sötétlő dombok fölött hirtelen meghasadt az ég, s a hosszú, keskeny résen át a lehanyatló nap bíbor fénnyel ragyogta be a tájat. Az egybefüggő, sötétszürke felhőtakaró egyszeriben megannyi parázsló és méltóságteljes lassúsággal kavargó-örvénylő gomolyaggá bomlott, melyek között szivárványos fénypászmák villództak. Az egyre táguló hasadék kellős közepén csakhamar teljes nagyságában tündökölt a nap tűzpiros korongja, hatalmas udvarával, a két végén pedig előtűnt az égbolt mély, feketébe hajló kéksége.

Az állomáson csend lett néhány pillanatra, ahogy mindenki a pazar tünemény felé fordult, majd pedig a csodálkozás és elragadtatás moraja hallatszott mindenfelől, de aztán csakhamar megindult újra a lármás jövés-menés, tolongás, tülekedés. A rokon is meggyújtotta végre a cigarettáját, mélyet szippantott belőle, s még mindig a távolba meredve halkan megjegyezte, inkább csak magának:

– Azért a legszebb naplementéket… mégiscsak a hadifogságban láttam.

Azzal megint szippantott egy mélyet a cigarettájából, majd fogta a bőröndjét, és odafordult hozzájuk.

– Akkor hát indulhatunk is – mondta, kissé talán zavartan…

Ekképpen, ilyen sajátos vonatkozásokban emlegette csak a háborút és a hadifogságot, egy-egy rövid megjegyzés vagy félbehagyott mondat erejéig, elmerengve, szinte visszavágyódással; szörnyűségekről vagy akár csak megpróbáltatásokról, viszontagságokról sohasem beszélt.

Igen, visszavágyódással; ez volt hát az a váratlan felismerés, mindenekelőtt, amelynek nyomán egyszeriben bizalmatlanság, gyanakvás, homályos félelem ébredt benne a rokon iránt. Balsejtelemmel nézett immár e rendkívüli vakációnak elébe, kitaszítottnak és védtelennek érezve magát.

A különös emberre pillantott, valamiféle segítség vagy legalább biztatás reményében, ám legnagyobb meglepetésére az már hátradőlve és fejét kissé felvetve aludt, megőrizve így is a méltóságát, arcvonásainak tekintélyt parancsoló keménységét. Egyszeriben mégis az a gyanúja támadt, hogy csak színleli az alvást, miközben alig résnyire nyitott szemhéján át egyre csak őt figyeli, belelát a gondolataiba. Úgy érezte, a hatalmában tartja őt titokzatos, mágikus erejénél fogva, és biztosra vette, hogy valami gonosz tréfát akar űzni vele.

Álmosság fogta el hirtelen, zsibbasztó, leküzdhetetlen álmosság, és mindjárt sejtette, hogy ez is csak része a gonosz tréfának, mi több, varázslatnak, de már fásultan, szinte megnyugvással vette tudomásul és fogadta el kiszolgáltatottságát.

Azt pedig, hogy a különös ember felnyitja a szemét és rámosolyog, már félálomban látta.

Robogott a vonat. Aranyló gabonaföldeket, virágba borult, színpompás réteket, meddő homokpusztákat szelt át, sűrű nádassal körbenőtt vadvizek mellett, ritkás, üde zöld erdőkön keresztül vitt az útja, szelíd dombok közt kanyargott, miközben takaros falvak szinte kihalt állomásain pihent meg egy kicsit, majd egy nagyobb város nyüzsgéssel teli, lármás pályaudvarán vesztegelt hosszan, miközben ő csak aludt, mély bódulatban, mintha csakugyan valamiféle bűbájossággal bocsátottak volna rá álmot.

Frissen, kipihenten ébredt, valósággal újjászületve. Szorongásnak, félelemnek nyomát sem érezte, sőt visszaköltözött lelkébe az önbecsülés és magabiztosság elsőre oly törékenynek bizonyult derűje. „Fiatalúr” – visszhangzott a fülében egyre, ám a különös embert nem látta sehol. Egy meglett korú, termetes apáca ült vele szemben, boldog révületben morzsolgatva rózsafüzérét, néma ajkának szapora mozgása közepette.

Barátságtalan vidéken, kopár, sziklás dombok között járt a vonat. A nap bágyadtan sütött a bárányfelhők sűrűsödni látszó fátyolán át, jóval túl már a delelőn, amin ő igencsak elcsodálkozott; sehogy sem akarta elhinni, hogy olyan sokat aludt volna. Valami rendkívüli dolog történhetett vele, amit talán nem is lenne túlzás varázslatnak nevezni. Ahogy a különös emberre gondolt, miközben elnézte a szinte kísérteties vidéket, a nap sejtelmesen derengő korongját odafenn s az ég alján gyülekező komor fellegeket, egyszeriben úgy érezte, mintha a legendák, a rejtélyes, hátborzongató történetek világába csöppent volna.

Kínzó éhség fogta el azonban, ami máris visszazökkentette a valóságba. Akkor jutott csak eszébe, hogy reggel óta nem evett semmit. Elővette hát az elemózsiáját, és el-elérzékenyülve édesanyja gondosságán, jóízűen, szinte mohón elfogyasztotta, az utolsó morzsáig.

Végeláthatatlan, kopár síkságon robogott a vonat. Jókora, sziktől fehérlő mélyedések, megperzselt zsombékosok tarkították, náddal benőtt, kacskaringós árkok szabdalták a vidéket, legnagyobbrészt pedig sápadt, gyér fű borította, némelyütt meg kisebb-nagyobb foltokban sárgás futóhomok, melyet szabályos, vékony barázdákba hordott a szél. Elszórtan magányos, kiszáradt fák meredtek az égnek csonka, üszkös ágaikkal. Imitt-amott azért felbukkant, mint valami oázis, egy-egy talpalatnyi zöld sziget, dús lombú fűzfák körül buja sással, vad, járhatatlan bozótossal. Átellenben pedig, valahol túl a pusztaságon, valószínűtlen messzeségben egy égbenyúló, meredek hegyorom halvány, szinte áttetsző árnya látszott.

S habár a szépségnek azt a titokzatos nemét, a komor fenségességet, a kikezdhetetlen, örökkévaló méltóságot, amely e végtelenbe táguló dísztelen, csaknem kihalt vidékből sugárzott, észrevenni vélhetően csak a meglett kor kivételes benső gazdagsága s érzékenysége tehet képessé, ő lenyűgözötten, elragadtatva nézett kifelé az ablakon.

Nemsokára, ahogy a nap végleg eltűnt a már egybefüggő s alant fenyegetően sötétlő felhőtakaró mögött, a táj egyszeriben elveszítette szegényes, fakó színeit, és sejtelmes szürkeségbe merült.

Ő pedig mintegy felocsúdott akkor. Türelmetlenség fogta el, hisz javában délután volt már, és neki lassan meg kellett érkeznie, ám semmiféle jele nem mutatkozott annak, hogy emberlakta vidék felé közelednének; sehol egy tanya a láthatáron, rétek, szántóföldek, gabonatáblák helyett csak a meddő pusztaság mindenfelé, ráadásul még egyhangúbb, még sivárabb is, mint eladdig. Nyomasztó érzése támadt: mintha kifelé robogna a világból valami kísértetvonaton.

Igen, messze elmaradt már az utolsó „oázis”, a szürkésfehér, szikkadt vályogföldön nem termett fű mégoly gyéren sem, megperzselt zsombékok, kiszáradt fák sem jelezték sehol, hogy valaha azért volt élet errefelé.

Egy kisebb tó mellett haladt el aztán a vonat, ám kihalt volt az is, ijesztően, reménytelenül. Csupasz partja sziktől fehérlett körös-körül, nád vagy sás nem nőtt benne egy árva szál sem, nem röpködtek felette madarak, csak a kóbor szél fodrozta sötét vizének opálos tükrét.

Egyszerre csak nagy fényesség támadt elöl a messzeségben, amerre a vonat tartott: hatalmas villám hálózta be az ég alját kupolaszerűen szétterülő, sűrű erezetével. Egy pillanatra élesen kirajzolódott a láthatár arrafelé, ő pedig egy tornyot vélt észrevenni, mégiscsak, egy magányos torony karcsú árnyát a hevesen vibráló tüzes kupola alatt. Utána azonban hiába meresztette a szemét még egy darabig; ahogy újra egybemosódott a láthatár s az égbolt, a torony is elveszett a szürke messzeségben. Mégis fellélegzett.

És valóban, alig észrevehetően ugyan, de kezdett is megváltozni a vidék. Eleinte csupán néhány csenevész zsombék bukkant fel imitt-amott, de aztán a sárgászöld, gyér fű is megjelent újból, mind nagyobb foltokban, elszórtan magas, dús sáscsomókkal tarkítva, majd nádasok tűntek fel és buja, méregzöld bozótosok, ám némelyütt azért meddő homok sárgállott még jókora darabon.

A készülő vihar pedig visszavonulni látszott; mintha abban a hatalmas villámlásban ki is adta volna minden haragját az ég. A fenyegetően sötétlő felhőtakaró foszladozni kezdett, és csakhamar megannyi kisebb-nagyobb gomolyaggá bomlott, melyek a széleik felől lassan kezdtek kifehéredni. És elöl a messzeségben máris egy keskeny, sárgás fénynyaláb hullott alá az égből, s ahogy vastagodott, terebélyesedett egyre, úgy bontakozott ki alatta egy falu látképe, fehér házikóival, közepén pedig a magas, karcsú templomtoronnyal.

Szorongás fogta el mégis, ám egyszeriben maga előtt látta a különös embert, amint odahajol hozzá, és szinte hallotta is a hangját, ahogy odasúgja neki parancsolón: „Bátorság, fiatalúr!”

Nemsokára szem elől veszítette a falut, amikor enyhe ívben, alig észrevehetően kanyarodni kezdett a vonat.

Tovább változott, egyre szelídebb lett a vidék. Elmaradtak a barátságtalan nádasok, bozótosok, a meddő homok sárgás foltjai, mind zöldebb és dúsabb lett a fű, és csakhamar színpompás virágok tarkították mindenfelé. Elszórtan egy-két magányos, félig kiszáradt fa is felbukkant, villámsújtotta tán mindegyik, ám a tövüknél sűrű, terebélyes bokrok nőttek. Madarak szálltak, keringtek, vonultak a kora nyár derűjét sugárzó üde, végtelenbe nyíló mező felett. A szakadozott felhőtakaró szemlátomást magasabbra emelkedett, és sokhelyütt annyira elvékonyodott, hogy áttűnt rajta az égbolt kékje, elszórtan azonban terjedelmes, szürke gomolyagok lebegtek még alant. Tanyák bukkantak fel imitt-amott, magasba ágaskodó gémeskúttal, testes kazlaktól, terebélyes, dús lombú fáktól erősen takarva. Legelők, kaszálók, gabonatáblák mellett haladt most már a vonat, nemsokára pedig egy hosszú füttyjelet adva lassítani is kezdett, élesen csikorgó kerekekkel, mígnem végül néhány apró, mégis szinte durva rándulással megállapodott, beérkezve immár az állomásra.

Senki sem szállt le őrajta kívül, és nem látta, hogy valaki is felszállt volna. Csak az öreg állomásfőnök állt az ütemesen pöfögő mozdony mellett, el-elveszve a körülötte gomolygó fehér gőzfelhőben, miközben rövid, pattogó szavakat váltott a masinisztával.

Arra gondolt, hogy a rokon talán odakint várja őt, ami nagyon is valószínű volt, hiszen lovas kocsival jött ki elébe, minden bizonnyal. Elindult hát kifelé, határozott léptekkel, bár a súlyos bőrönd miatt kissé nehézkesen. Épp szemben volt a kijárat, az ódon, repkénnyel sűrűn benőtt állomásépület közepén. Csak át kellett mennie egy holtvágányon, és máris ott találta magát a nyitott, huzatos, mégis áporodott szagot árasztó folyosó előtt. Ott azonban megtorpant. A folyosó egy széles, kikövezett utcára vezetett, amelynek túloldalán egy leégett ház üszkös romjai látszottak. Néhány pillanatig habozott, aztán megfordult, s ellépett a kijárat elől, mintha csak félre akarna állni az útból, majd a bőröndjét óvatosan letette a földre, és tanácstalanul körbepillantott.