JILLY COOPER

E M I L Y

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jilly Cooper: Emily

Arlington Books Ltd., 1975, London, United Kingdom

Copyright © Jilly Cooper, 1975

All rights reserved

Hungarian translation © Mörk Leonóra, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Fordította Mörk Leonóra

Borítóterv Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-921-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

1. FEJEZET

2. FEJEZET

Szeretettel Claire-nek

A szerző megjegyzése

Az Emily ötlete először 1969-ben született meg. Akkor rövid elbeszélés formájában írtam meg, Circles (Körök) címmel, és ez sorozat formájában jelent meg a 19 magazinban. Aztán fogtam és teljesen átírtam a sztorit, ennek az eredménye lett az Emily.

1. FEJEZET

Ha Nina nem bosszant fel, soha nem mentem volna el Annie Richmond bulijába.

– Cedric kezdi magától értetődőnek tekinteni a létezésedet – állapította meg, közben ruhákat hajigált egy kis bőröndbe.

– Cedric a karrierjére összpontosít – válaszoltam ingerülten. – Mihelyt kinevezik parlamenti képviselőjelöltnek, összeházasodunk.

– Mert jobb esélyekkel indul egy nős képviselőjelölt – jelentette ki Nina. – Nem kellene ilyen sokszor magadra hagynia! Most jöttél vissza a nyaralásból, ez az első hétvégéd itthon, ragyogsz, mint a nap, akárki más képtelen volna ellenállni neked, de Piskóta uraság csak fogja magát és elcsalinkázik egy újabb politikai gyűlésre.

– A kapcsolatom Cedrickel tökéletesen kielégítő. Ez pedig az enyém – vágtam vissza, kikapva a bőröndből egy sárga blúzt, amit Nina alattomban becsempészett a táska egyik csücskébe. – Cedric segít a helyes ösvényen maradnom – tettem hozzá.

– Besavanyodtál miatta – mondta Nina. – Azelőtt annyira jó volt veled lenni, amikor fél Londont az orránál fogva vezetted!

– Azt akarom, hogy legyen életcélom – ellenkeztem. – Nem óhajtok letolt bugyival meghalni Chelsea-ben.

Nina odalépett a tükörhöz, és önbarnítót kezdett kenni az arcára.

– Hová készülsz? – kérdeztem.

– Haza. Nem akarom, hogy anyám aggódjon, amiért sápadtnak talál. Holnap pedig egy elképesztően szívdöglesztő új fickóval randizom. Nem vagy féltékeny?

– Nem – hazudtam. – Ha jegyben jársz valakivel, akkor lemondasz bizonyos dolgokról.

– Például a szórakozásról. Piskóta azt hiszi, csak mert gyűrűt húzott az ujjadra, gond nélkül elhanyagolhat téged. Szerintem el kéne menned Annie Richmond orgiájára, ott lesz az a fantasztikusan jóképű unokabátyja. Ha bepróbálkozna nálad, mindjárt elfelejtenéd Piskótát.

– Ne hívd így! – mérgelődtem. – Egyébként már semmi közöm Annie Richmond barátaihoz.

Nina sokatmondóan felnevetett.

– Úgy érted, Cedricnek nincs köze hozzájuk. Annie a múltadra emlékezteti, meg arra a régi, kihívó pillantásodra. Félsz odamenni, nehogy beleess valakibe. Ha tényleg megőrülnél Piskótáért, nem paráznál elmenni.

Elkenődtem, miután elment. Abban a reményben, hogy este találkozunk Cedrickel, már tegnap letudtam az összes olyan unalmas tennivalót, mint hajmosás, szőrtelenítés, körömfestés. Néhány percnyi búslakodás után kedvetlenül nekiláttam takarítani, utána meg kimosni a napolajat néhány felsőből.

Szemügyre vettem Cedric fotóját az éjjeliszekrényemen, megállapítottam, milyen jó pasi, aztán kézbe vettem a Konzervatív Párt politikájáról szóló könyvet. Iszonyat unalmas volt, majdnem elaludtam rajta. Hajszálpontosan tízkor, ahogyan megígérte, Cedric telefonált.

– Annyira örülök, hogy hallom a hangodat, drágám! – kiáltottam fel, totál szerelmesen. – Hogy vagy?

– Ó, majd szétvet az energia! – válaszolt a lelkes, politikushoz illő hangján, ami azt jelentette, hogy nincs egyedül a szobában. Míg elmesélte, milyen jól sikerült a gyűlés, és mekkora sikert aratott a beszéde, a tőle kapott gyémántos-zafírköves gyűrűt tanulmányoztam.

Végül megkérdezte:

– És mik a terveid a hétvégére?

– Annie Richmond orgiát rendez – válaszoltam könnyedén. – Arra gondoltam, hogy elmegyek, miután te úgysem vagy itt.

Cedric hitetlenkedve hahotázni kezdett.

– Azt hittem, már kinőttél az ilyen bulikból! – mondta. – Mennem kell, drágám. Majd hívlak hétfőn, és elmehetünk vacsorázni. Vigyázz magadra, és ne felejtsd, orgiáról szó sem lehet! Tönkretenné a hírnevemet.

Szörnyen ingerülten tettem le a telefont. Minek vertem el tíz napot egyedül Dél-Franciaországban – Cedric természetesen nem tudott elszabadulni – és untam halálra magam, hogy kellőképpen lebarnuljak a kedvéért, ha nincs is itt, hogy értékelje?

Kinéztem a szeptemberi estébe – az őszt, a rövidülő nappalokat és a közeledő év végét idéző alkonyat láttán hullámokban tört rám a vágy. A szex jutott eszembe, a bűn és valamennyi férfi a világon, akikhez már soha nem lehet közöm.

Annyira régen nem jártam már egy jó buliban. Cedric olyan léhának és ostobának tartotta a barátaimat, hogy mostanra mindegyiküket elijesztette.

Újra szemügyre vettem a fotóját – rövid, szőke haj, tiszta kék szem és eltökélt áll.

– Az élet komoly, az élet valós – szóltam magamhoz határozottan. – Cedric utálná, ha elmennék Annie Richmond bulijába, úgyhogy nem megyek el.

Egy órával később iszonyatos bűntudattól gyötörve lopakodtam felfelé az Annie Richmond lakásához vezető lépcsőkön. A buli ricsaja kihallatszott az utcára. Annie nyitott ajtót.

– Emily! – kiáltott fel örvendezve, majd magához ölelt. – Nem is álmodtam róla, hogy eljössz!

Olyan mélyen kivágott ruhát viselt, hogy az anyagból alig maradt valami. Én azt a hát nélküli, elöl merészen dekoltált fekete ruhát vettem fel, amit biztosítótűk tartanak össze, és amit sosem mertem megmutatni Cedricnek. Mióta utoljára hordtam, némiképp meghíztam, úgyhogy eléggé kilógtam belőle. Abban reménykedtem, hogy egy kicsit Sophia Lorenre hasonlítok benne.

Annie elismerően mért végig.

– Akcióhoz vetkőzve! Mint a régi Emily – állapította meg, és a kezembe nyomott egy poharat.

– Csak egy italra ugrottam be – mentegetőztem. – Cedric elutazott.

– Értem – mosolygott, mint akit nem lehet félrevezetni. – Számtalan lehetőség rejtőzik odabent, úgyhogy menj, és válogass kedvedre.

A szomszédos szobát zsúfolásig megtöltötték a szemrevalónál szemrevalóbb vendégek, akik mind igyekeztek egymást túlordítani. Idegességemben egy húzásra megittam a poharam gusztustalan tartalmát, és gyorsan ittam még egyet. Egy lelket sem ismertem, de Annie társaságának tagjai hihetetlenül gyorsan cserélődtek.

Leszólított egy jóképű, piros inges ausztrál fickó, a szeme csak úgy parázslott sötét, bozontos szemöldöke alatt. Jól ismertem ezt a nézést korábbról, egyértelműen azt jelezte: úgy érzem, már minden porcikádat ismerem, úgyhogy vágjunk bele!

– Ezek aztán durván hajba kaptak – mondta. – Kár, hogy nem tudok szájról olvasni.

A pillantása a számra esett, aztán a ruhámra, amely megállíthatatlanul csúszott lefelé. Ha így megy tovább, a mellem mindjárt csupasz lesz. Felrántottam.

– Hagyd csak – közölte a pasi. – Tetszik a látvány.

Láthatólag valódi Superman volt, aki két másodperc alatt végigrángatott volna a folyosón, aztán be Annie takarója alá. De én függőleges helyzetben akartam maradni, nem vízszintesben. Visszaverve a vágy rám törő hullámait, ordibálni kezdtem neki Cedricről és a politikai karrierjéről. Nem sokat hallhatott a szavaimból, de fogta az üzenetet és elsodródott mellőlem.

Utána egy öreg, de legalábbis idősödő, kiszolgált lotyó szorított sarokba, egy modell hosszú vörös hajjal meg keskeny fehér kézzel, aki végeláthatatlan történetbe bonyolódott a törött hajvégeiről.

Hirtelen zűrzavar támadt az ajtónál.

– De Annie – hallottam egy férfihangot –, azt hittem, egy orgiára jövök! Hol vannak a falnak támaszkodó párok? A tigrisbőrbe bújt, dögös csajok?

Törött Hajvég visszafojtotta a lélegzetét, én pedig a többiekkel együtt sarkon fordultam, és leesett az állam. Az ajtóban ugyanis ott állt a legelképesztőbben vonzó pasi, akit valaha láttam. Magas volt, széles vállú, a haja hosszú és fekete, nyugtalanul cikázó, sötét szemében pimasz fény csillogott, durcás száján arrogáns kifejezés ült. Csak úgy áradt belőle a szexepil. Hidegen és gőgösen pillantott körül a szobában, mint egy herceg, ám közben úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban robbanhat. Most jöttem a dzsungelből, és senki nem szelídíthet meg – üzente a fellépése. Az összes nőn vad vágy vett erőt, engem is beleértve. Az egyetlen problémát az a gyönyörű fekete lány jelentette, aki virágokból álló bikinire emlékeztető ruhát viselt, és a tulajdonos magabiztosságával kapaszkodott a férfi karjába.

– Orgiát ígértél, Annie – ismételte a pasi hidegen. – Ez viszont egy langymeleg teadélután.

Annie Richmond karon ragadta és a bár felé kormányozta őket.

– Nemsokára belemelegedünk – hallottam a hangját. – Még egy csomó mókás vendéget várunk.

Észrevettem, hogy egy egész üveg whiskyt nyomott a fickó kezébe, miközben nekünk be kellett érnünk a gusztustalan köhögés elleni sziruppal.

A beszélgetés fokozatosan felerősödött, majd újra elhalkult. Mindenki ugyanazt kérdezte: ki ez?

Odafordultam Törött Hajvéghez.

– Ez kicsoda? – tudakozódtam.

A másik hitetlenkedve bámult rám.

– Azt akarod mondani, hogy nem ismered?

Egy rózsás képű bróker, aki nagyjából a dekoltázsomig ért, odalépett hozzánk és megtöltötte a poharunkat.

– Ő Rory Balniel – közölte. – Eléggé veszélyes fickó.

– Annie unokabátyja – magyarázta Törött Hajvég, és közben kis híján csurogni kezdett a nyála. – A legelvetemültebb férfi Londonban.

– Hogyhogy? – kérdeztem.

– Hát folyton részeg, és előre megfontolt szándékkal töri össze mások szívét. Olyan gonosz, amilyet csak el tudsz képzelni, és még annál is rosszabb.

– Úgy néz ki, mint egy kozák horda kapitánya – állapítottam meg. – Milyen nemzetiségű?

– Skót, az egyik ágon idegen, azt hiszem, francia beütéssel. A családjának hatalmas földjei vannak a Felföldön, de a pénz vagyonkezelői alapítványokban fekszik, nem tudja rátenni a kezét. Már minden elképzelhető helyről elzavarták. Úgy egy hónapja érkezett Londonba, és szerintem azóta egy pillanatra sem józanodott ki.

– Eléggé veszélyes fickó – ismételte a bróker, vágyakozva bámulva közben a dekoltázsomat.

– Állítólag nagyszerű festő – mondta Törött Hajvég.

– Mostanában ecset helyett kizárólag poharat fog a kezébe – válaszolta a bróker.

– Felháborító módon bánik a nőkkel – jelentette ki Törött Hajvég.

– Veled is felháborító módon bánt? – érdeklődtem.

– Még nem – sóhajtotta –, de már dolgozom rajta.

Újra körülnéztem. Rory Balniel a kandallópárkánynak támaszkodott. Két lány igyekezett magára vonni a figyelmét, két olyan simára nyalt, csillogó teremtés, mintha a főlovászmester sikálta és fényesítette volna őket heteken át.

Rory teletöltötte a poharukat a whiskysüvegéből, aztán váratlanul felemelte a fejét, ásított egyet, és rám nézett. Olyan leplezetlenül szexre invitáló pillantást lövelltem felé, amivel már hónapok óta nem próbálkoztam, de megbuktam. Érdeklődés nélkül elfordította a tekintetét.

– Hát ez nem jött be – állapította meg Törött Hajvég, élvezettel figyelve a közömbösség első látásra klasszikus megnyilvánulását. – Nyilván nem vagy az esete.

– Valószínűleg meleg – vágtam vissza dühösen. – A legtöbb Don Juan látens homoszexuális.

Törött Hajvég sajnálkozó pillantást vetett rám, majd a szomszédos asztalról felragadott egy megrakott tányért.

– Megkínálom töltött datolyával – vihogott, és keresztülvágott a szobán Rory felé.

Hátat fordítottam nekik, és beszélgetni kezdtem a brókerrel. Ez tudatos lépés volt részemről. Ha bármi felhívhatta rám Rory Balniel figyelmét, az a hátam volt: barna, sima és csupasz a nyakamtól majdnem a legalsó csigolyámig, egyetlen csúf bikinipántminta nélkül.

Elképzeltem, amint sötét, nyugtalan pillantását végigfuttatja rajtam, és közben azt gondolja, „ez az a fajta lány, aki bikinifelső nélkül napozik. Bevállalós, készen áll bármire, még arra is, hogy Rory Balniel felháborító módon bánjon vele”. Amikor azonban körülnéztem, a pasi Törött Hajvéggel beszélgetett, és még mindig körülzárta a tömeg.

Jéghideg gazember, döntöttem el, vagy talán csak az én vonzerőm fogyatkozott meg.

Cedricnek igaza volt, ezek az emberek léhák és érdektelenek. Telt-múlt az idő. A szomszéd szobában a vendégek táncoltak, rengeteget ittak és olykor egy kicsit csókolóztak. Senki nem csinált semmi orgiába illőt. Folyton azon járt az eszem, hogy hazamegyek, de az önvédelem velem született hiánya mégis visszatartott. Kényelmetlenül éreztem magam, csalódott voltam, és iszonyatosan tudatában annak, hogy Rory Balniel ott van a szobában. Öntudatlan ragyogás vette körül, egyfajta baljós csendesség, amely mindenki mástól megkülönböztette. Nem lehetett nem tudomást venni az erejéről.

Törött Hajvég és a Roryval érkezett lány, akiről kiderült, hogy Tiffanynak hívják (tutira csak kitalálta magának ezt a nevet), továbbra is mindent megtettek azért, hogy lekössék a figyelmét. Rory hangosan hahotázott a vicceiken, de mindig egy kicsit elkésve. A keze nem remegett, miközben teletöltötte a poharát. Csak a szemében felvillanó fény árulta el, milyen sokat ivott.

Annie Richmond odalépett hozzá, és elvette tőle a whiskysüveget.

– Rory, drágám, nem akarom a füledet rágni.

– A nők folyton ezt mondják, mielőtt elkezdenék rágni az ember fülét – válaszolta a férfi, visszavéve a whiskyt.

A vendégek mostanra kezdtek nagyon lelazulni. Párok tűntek el a szomszédos szobákban, egy gyönyörű afrikai lány egymagában táncolt. Egy kövér fószer mocskos sztorikkal szórakoztatott egy csúnya amerikai lányt, aki kinyúlt a padlón. A piros inges ausztrálról, aki korábban engem próbált felszedni, kiderült, hogy Törött Hajvég pasija. Nem nagyon tetszett neki, hogy a csaja ennyit foglalkozik Rory Balniellel, úgyhogy magára húzott egy Miki egér-álarcot, azzal masírozott végig a szobán, várva, hogy mindenki nevessen.

– Hol szerezted ezt az álarcot? – kérdezte Rory Balniel.

– Annie-től kaptam.

– Megállás nélkül hordanod kéne. Minden áldott nap. Állandóan. Az irodában is. Jól áll neked. Különlegessé teszi az arcodat, holott eddig nem volt az.

– Ne marhulj – dühöngött az ausztrál, lerántva az álarcot. Kis híján keresztülesett a padlón heverő amerikai lányon, aki mostanra hangos horkolásba kezdett.

– Jézusmária, miért nem viszi el őt innen valaki?

– Mert tök jól érzi magát – válaszolt Rory Balniel. – Szerintem alvásmegvonásban szenved. És különben is, a szoba így azt a benyomást kelti, hogy laknak benne.

– Valaki rátaposhat az arcára – rángatta el a lányt az útból az ausztrál.

– Az csak jót tenne neki. Sokat segítene rajta – közölte Rory Balniel. Megpróbálta a poharát az egyik ujja hegyén egyensúlyozni, amitől úgy nézett ki, mint egy sziámi macska. A pohár végül természetesen leesett és ripityára tört.

Törött Hajvég és Tiffany hisztérikusan felvihogtak. A csoporthoz csatlakozott egy szőke csaj, akit odavonzott a törött üveg csörömpölése.

– Hallom, festegetsz – mondta. – Egyszer szívesen modellt ülnék neked.

Rory Balniel végigmérte.

– És utána le is feküdnél nekem, drágám? Ez itt a kérdés.

Elkezdte kigombolni Törött Hajvég ruháját.

– Figyelj már – szólt közbe a rózsaszín képű bróker. – Ezt itt nem csinálhatod. Kitolás lenne Annie-vel, ha érted, mire gondolok.

– Nem – közölte Rory Balniel kellemetlen hangon.

Mostanra kigombolta Törött Hajvég összes gombját, közszemlére téve a nő rendkívül piszkos melltartóját.

– Hagyd abba – mordult rá a nő, és megpróbált visszagombolkozni.

Rory sötét arcára rosszindulatú kifejezés telepedett.

– Ha mutogatod magad a nyilvánosság előtt, szívem, akkor számíthatsz rá, hogy az emberek átnéznek rajtad.

Törött Hajvég megfordult és elmasírozott.

– Nem kár érte – törleszkedett Roryhoz a szőke csaj.

– Ostoba tehén – itta ki a poharát a férfi.

– Mit mondtál? – förmedt rá az ausztrál, aki még nem felejtette el a Miki egér-álarcos sértést. – A barátnőmről beszélsz?

– Arról az ostoba tehénről beszéltem – válaszolta Rory. – És ha a barátnőd, akkor még féleszűbb, mint amilyennek látszik. És ne játszd itt nekem a macsót, te kibaszott kenguru, mert visszarugdallak oda, ahonnan jöttél.

Felkapott egy borospalackot, szántszándékkal letörte a nyakát a kandallópárkányon, és az üveg törött végével hadonászni kezdett a másik orra előtt.

Az ausztrál keze ökölbe szorult.

– Hívom a rendőrséget – próbálkozott lagymatagon.

– És egészen pontosan miért is hívod a rendőrséget? – érdeklődött Rory Balniel.

Felkapott a kandallópárkányról egy újabb poharat, és földhöz vágta. Az ausztrál felfújta az arcát, aztán sürgősen visszavonulót fújt.

A két lány újra felvihogott, láthatólag pompásan szórakoztak. Aztán körülnéztek, mi lesz a következő mulatságos látványosság.

Ez a fickó egyszerűen kibírhatatlan, döntöttem el. Hogy képes bárki elviselni?

A kis bróker szemrehányó arccal keresztülgázolt az üvegcserepeken, odalépett hozzám, és felkért táncolni.

– Megmondtam, hogy veszélyes fickó, nem igaz? – közölte halkan.

Aztán vadul ostromolni kezdett ott a táncparkett közepén. Sosem értettem, miért olyan buják a kis termetű férfiak. Talán jobban koncentrálódik bennük a kéjsóvárság. Szerencsére az egyik biztosítótűm kinyílt és belészúródott, ettől lehűlt egy kicsit. Két másodperccel később viszont már újra támadott.

Negyedórával később tele kék-zöld foltokkal, és dühösen, mint egy ázott macska, visszatértem a szobába, hogy megkeressem a táskámat. Ezúttal tényleg le akartam lépni. Rory Balniel a kanapén üldögélt, egyik oldalán a szőke csajjal, a másikon Tiffanyval. Egymás kezét markolászták, pont a férfi előtt, de mind a ketten annyira részegek voltak, hogy észre sem vették.

– Rory, drágám – suttogta a szőke.

– Rory, édesem – motyogta Tiffany.

Annyira mókásan néztek ki, hogy kitört belőlem a nevetés. Rory felnézett, és szintén nevetni kezdett.

– Azt hiszem, őket egymásnak teremtették – mondta, azzal kiszabadította magát és odajött hozzám.

Nekidőltem a falnak, részben mert elfordultam, részben mert a lábam nem tartott meg. Ilyen közelről ez a férfi olyan hatást gyakorolt rám, hogy majdnem elájultam.

– Szia – mondta.

– Szia – mondtam. Mindig híres voltam a frappáns válaszaimról.

Alaposan végigmért, mintha színskála lennék, és ki akarna választani róla egy bizonyos árnyalatot.

– Elfogyott a pia – állapította meg, lenyelve az utolsó kortyot a whiskyüvegből.

A fogsora nagyon fehér és egyenletes volt, az ujjait azonban sárgára színezte a nikotin.

– Mit is mondtál, hogy hívnak? – kérdezte. A hangjából eltűnt a korábbi arrogáns él, lágy volt, és rekedt.

– Nem mondtam semmit – válaszoltam –, de ha már megkérdezted, Emilynek hívnak.

– Emily. Milyen szép, régimódi név. Te is régimódi lány vagy?

– Attól függ, mire gondolsz. Viktoriánus, vagy még régebbi?

Megfogta a kezem. Részeg, mondogattam magamban határozottan, nehogy elájuljak az izgalomtól.

– Úgy nézel ki, mint egy Renoir-festmény.

– Azok a nagy méretű képek, tele szőlőfürtökkel meg buja idomokkal?

– Nem, az Rubens. Renoir modelljei finomak, szőkék, kék szeműek, rózsás bőrrel. Fura – tette hozzá, jelentőségteljes pillantást vetve rám –, egyáltalán nem vagy az esetem, mégis állatira felizgatsz.

Lesütöttem a szemem, és riadtan vettem észre, hogy az ujjaim a keze köré fonódnak, és az egyetlen le nem rágott körmöm belenyomódik a tenyere közepébe. Aztán hirtelen megéreztem, ahogy az ujjai az eljegyzési gyűrűmet tapogatják. Megpróbáltam elrántani a kezemet, de ő szorosan fogta, és alaposan szemügyre vette a gyűrűt.

– Kitől kaptad? – kérdezte.

– Cedrictől – mondtam. – Ő a… ööö… a vőlegényem. Milyen borzalmas szó, nem?

Vihogni kezdtem, idétlenül és hamisan.

– Ez meg egy borzalmas gyűrű – közölte.

– Rettentő sokba került – védekeztem.

– És Cedric miért nincs itt?

Elmagyaráztam, hogy éppen Norfolkban mozdítja elő a politikai karrierjét.

– Mióta vagytok jegyesek?

– Majdnem másfél éve.

Rory Balniel mosolyát semmiképpen nem lehetett kellemesnek nevezni.

– És a szexben is ilyen sokáig bírja?

Megpróbáltam sértődött képet vágni, de nem sikerült.

– Egyáltalán nem szexel velem – motyogtam.

Rory Balniel ide-oda himbálta a két ujja között tartott üres whiskyspalackot.

– Egyáltalán nem törődik veled, mi?

– Cerdickel nagyszerűen megértjük egymást.

– Ha őrülten szerelmes vagy egy lányba, nem hagyod, hogy eltűnjön a szemed elől.

A szemem ösztönösen Tiffanyra ugrott, aki békésen aludt, a fejét a szőke lány vállára hajtva.

– Nem állítanám, hogy őrülten szerelmes vagyok belé – mondta Rory.

– Elképesztően néz ki – sóhajtottam sóvárogva, de ő csak vállat vont.

– A teste szuper, a feje viszont teljesen üres.

Újra vihogni kezdtem. Rory váratlanul lehajtotta a fejét, és megcsókolta a meztelen vállamat. Éreztem, ahogy az izgatottság tetőtől talpig végighullámzik rajtam. Biztosítótűk ide vagy oda, a ruhám bármelyik pillanatban lángra kaphatott. Belehalhattam volna az izgalomba.

Mély levegőt vettem.

– Van otthon egy üveg whiskym – szólaltam meg.

– Hát akkor menjünk – javasolta Rory.

2. FEJEZET

Nem töltött el büszkeséggel a viselkedésem. Tudtam, hogy aljasul bánok Cedrickel, de még soha életemben nem találkoztam a csábításnak olyan megtestesülésével, mint Rory Balniel. És Oscar Wilde-hoz hasonlóan mindig mindennek ellen tudtam állni, kivéve a kísértést.

Taxira vadászva sétáltunk végig a King’s Roadon, közben hangosan nevettünk, amíg sorra próbáltuk a kádakat egy fürdőszoba-felszereléseket árusító üzlet előtt. Utána egy galériához értünk, és Rory rosszkedvűen bámult be a kirakaton át a festményekre.

– Nézd azt a vackot – mondta. – Isten kegyetlenségéből nem nekem, a 20. század legnagyobb lángelméjének képe virít ott. Erről jut eszembe, holnap délelőtt 11-kor találkoznom kell valakivel a festményem miatt, úgyhogy jó lesz, ha beállítod az ébresztőórádat, amint hazaérünk.

Önhitt alak, gondoltam. Tényleg azt hiszi, hogy ilyen könnyen beadom a derekam?

Rory kiszúrt egy taxit, és leintette. A hazafelé vezető utat végigcsókolóztuk.

Istenem, de jólesett! Ennek a vad, fékevesztett mámornak a milliomodrészét sem éreztem, amióta Cedricet ismertem. Míg az autó haladt, úgy szökött bennem is egyre magasabbra a hév, mint a taxiórán rendületlenül felfelé kúszó narancssárga számok. Rory teste hihetetlenül karcsú volt, a válla széles. Talán a festő volta tette, talán a gall vére, de kétségkívül művészi módon csókolózott.

Mégis a lelkem mélyén egy kitartó hang arra figyelmeztetett, hogy megálljt kellene parancsolnom neki. Fénysebességgel csúsztam vissza az időben, mindazt művelve, ami Cedric előtt a szokásom volt, túl hamar megadva magam, túl hamar elveszítve a fejem, újra átélve ugyanazt a bizonytalanságot és boldogtalanságot, mint régen. Az ajtó előtt határozottan elköszönök tőle, döntöttem el. Majd amikor már az ajtó előtt álltunk, úgy gondoltam, udvariasságból megiszom vele valamit, aztán leléphet.

Miután beléptünk a lakásba, és Rory kezébe nyomtam egy whiskyt, berongyoltam a fürdőszobába, fogat mostam, és magamra locsoltam egy fél üveggel Nina parfümjéből. Utána eltüntettem az éjjeliszekrényemről az ott heverő romantikus regényt, és a helyére csempésztem néhány intellektuális francia kötetet.

Visszamentem a nappaliba.

– Hol tanultál meg így italt tölteni? – kérdezte Rory.

– Egy időben egy bárban dolgoztam – válaszoltam.

– Ez legalább hétszeres adag – itta ki a poharát.

– Én is hétszeresen látok – vallottam be. – Annyit piáltam, hogy jelenleg hét darabot látok belőled. Mit mondjak, hét felséges darabot.

– Akkor csoportszexet rendezhetünk – kiáltott fel örvendezve Rory. – Végül mégis megvalósul Annie orgiája.

Szemérmesen letelepedtem a kanapéra. Rory mellém ült.

– Nos? Kezdődhet az orgia? – kérdezte. Közben rám bámult, de nem kezdeményezett.

Vadul gyötörtem az agyamat, mit is mondjak.

– Ne mozdulj – szólalt meg. – Valami beleakadt a hajadba.

Sosem tudtam meg, tényleg volt-e bármi a hajamban vagy sem. Rory mindenesetre kivette belőle, akármi volt is az, aztán komoly arccal közelebb húzódott és megcsókolt.

Egy idő után megszólalt a lelkiismeretem, és megpróbáltam eltolni magamtól.

– Főzök kávét – motyogtam. – De tényleg, Cedric menyasszonya vagyok, és ő egyáltalán nem helyeselné, amit csinálok.

– Hallgass – válaszolta gyengéden. Ráérősen sorra kiszedegette a ruhámat összefogó biztosítótűket, először azt, amelyik a vállpántomat tűzte össze a mellrésszel, aztán a cipzáras felső alatti kis aranytűt, végül azt a kettőt, amelyik a pánt nélküli melltartómat kapcsolta össze. Így, csupasz mellel képtelen voltam megmozdulni.

– Kicsi Renoir – szólalt meg halkan.

Állj! – szólt egy hang a fejemben, de továbbra sem tudtam megmozdulni.

Mire felébredtem, reggel lett. Nem húztam össze rendesen a függönyöket, és a napsugarak egyenesen a szemembe tűztek, mint a lézerfény. Még jobban égetett Cedric mosolya: a fényképe pontosan rám meredt. Iszonyat szomjasan kinyúltam az éjjeliszekrényen álló pohárért, kiittam, és majdnem elhánytam magam. Whisky volt benne.

Óvatosan jobb felé tapogatóztam, és elállt a lélegzetem, amikor ujjaim egy testbe ütköztek. Cedric. Felnyögtem. Cedric Norfolkba ment, hűséges párthívekkel találkozni. Az ágyamban egy hűtlen alak hevert. Egyetlen pillantással megállapítottam, hogy az ízlésem tévedhetetlen, ha berúgok. És hogy teljesen elveszítettem a józan eszemet, hogy már az első este lefekszem valakivel.

Lassan felidézve az elmúlt este emlékeit, ránéztem az órára. Fél tizenegy. Fel kellett volna ébresztenem Roryt, hogy találkozhasson egy pasival valami festmények miatt. Felkeltem és megfürödtem. Az arcomat foltok borították, mint egy fokhagymás kolbászt, úgyhogy rákentem némi alapozót. Aztán beledobtam néhány aszpirint egy pohár vízbe, megvártam, amíg feloldódnak, megittam, és visszamentem az ágyhoz.

Azt hiszem, Rory még akkor is részeg volt, amikor felébresztettem. Felkelt, széthúzta a függönyöket, és cigarettát keresett.

– Mi történt tegnap este?

– Ó, Rory – siránkoztam. – Hát semmire nem emlékszel?

– Dehogyisnem, például arra, hogy a gyerekkoromat az esős Skóciában töltöttem egy rakás birka társaságában, hogy Londonban kirúgtak az iskolából, és átírattak Oxfordba. Arra is emlékszem, hogy azért jöttem Londonba, hogy eladjak néhány festményt. Utána, azt hiszem, átvette felettem az uralmat a pia. Mintha egy rakás buliban megfordultam volna.

– Ott voltunk Annie Richmond bulijában – mondtam.

– Aha.

– És mind a ketten elég sokat ittunk, aztán meg eljöttünk ide.

– Nahát, nahát, nahát – mászott vissza a feldúlt ágyba. – És utána csak nem…?

– Te jó ég! Hát nem emlékszel rá?

– És… ööö … megfelelő teljesítményt nyújtottam?

Nem tűnt zavartnak, mindössze kíváncsinak.

– Egyszerűen szenzációs voltál, és ettől lesz az egész annyira borzalmas – nyöszörögtem, majd a hasamra fordulva a párnába temettem az arcom, és zokogni kezdtem.

Rory a fejemet simogatta, de én tovább sírtam.

– Én nem vagyok ilyen, nem szedek fel random pasikat különféle bulikban, és nem bújok ágyba velük az első éjszaka. Legalábbis mostanában nem – jajveszékeltem. – És jobban tennéd, ha igyekeznél, mert tizenegykor találkoznod kell azzal a pasival a festményeid miatt.

– Tényleg.

Lassan kikászálódott az ágyból, és öltözködni kezdett. Letaglózott a fájdalom, de próbáltam viccet csinálni a helyzetből.

– Ne hidd, hogy örülök, amiért megismertelek, mert nem örülök – mondtam, szándékosan szipogva.

Rory felnevetett, majd miután felöltözött, és megvágta magát Nina rózsaszínű műanyag borotvájával, visszajött a hálószobába és megkérdezte:

– De te pontosan emlékezni fogsz rá, mi történt tegnap éjjel, ugye? Előfordulhat, hogy a segítségedet kell majd kérnem, amikor az emlékirataimat írom.

A fejemre húzta a párnámat.

– Nem emlékszem semmire – nyögtem.

– Szia – mondta, azzal eltűnt.

A pokol minden bugyrát megjártam, azon töprengve, vajon visszajön-e. Ostoroztam magam, amiért olyan hülye voltam, hogy elmentem Annie Richmond bulijába, amiért hagytam, hogy Rory szerelmeskedjen velem – ami egyébként, hiába nem emlékezett semmire, teljességgel mámorító élményt jelentett, és örökre elidegenített Cedrictől.

Háromszor szólalt meg a telefon, mindhárom alkalommal Ninát keresték, és mindhárom alkalommal leharaptam a hívó fejét, amiért nem Rory az. Négy órakor, felfogva, hogy nem jön vissza, felkeltem, megfürödtem, egy órán át zokogtam, aztán öntöttem magamnak egy nagy whiskyt. Te jó ég, egy csomó rossz szokásom kezd kialakulni. Ha nem vigyázok, hamarosan enni fogok két étkezés között!

Hatkor megszólalt a csengő. Nyugi, biztattam magam, őrizd meg a hidegvéred. Ez a tejesember lesz, vagy egy adományra vadászó nő az Üdvhadseregtől.

De az ajtóban Rory állt, imbolyogva és zöld arccal.

– Most hánytam bele egy szemetesbe – közölte.

Felnevettem, megpróbálva nem mutatni az örömömet.

– Gyere be – mondtam.

Egyenesen a whisky felé tartott.

– Kaphatok egy italt? – kérdezte. – A másnaposságomnak be kellene vonulnia az orvostudomány történetébe. Ehhez képest a szülés smafu.

Ijesztő módon rázta a hideg.

– Valami oka van annak, hogy ennyit iszom – folytatta. – Viszont örömmel mondhatom, hogy momentán gőzöm sincs, mi lehet ez. Nem kellett volna visszajönnöm, de sajnos elfogyott a pénzem.

– Világéletemben arra vágytam, hogy eltartsak egy pasit – vágtam vissza. – Maradj csak velem, drágám, és egykettőre törzsvendég leszel a lóversenyen!

– Annyira nem vészes a helyzet. Sikerrel jártam a galériában.

– Tetszettek a fickónak a képeid?

– Tavasszal kiállítást rendez nekem – bólintott.

– De hát ez nagyszerű! – mondtam. – Híres leszel.

– Tudom. – Belenézett a tükörbe, és kisimította az arcából a szemébe lógó fekete hajfürtöt. – Szerintem ez nem illik hozzám. Borzalmasan érzem magam.

– Enned kellene valamit – javasoltam.

– Csodálatos vagy. Bárcsak az anyám is így ugrált volna körülöttem.

Tényleg nagyon beteg volt egész éjjel, és jórészt a rá következő nap is: félrebeszélt, magasra szökött a láza, dőlt róla a verejték, összefüggéstelenül motyogva belém kapaszkodott, és rázta a hideg, mint egy kutyakölyköt. Vasárnap estére viszont jobban lett. Váratlanul felkapta Cedric fényképét, és kidobta az ablakon.

– Ez nem valami barátságos lépés – jegyeztem meg.

– Mikor jön vissza?

– Holnap. Cedric nagyon jó hozzám. Segít az egyenes úton maradni. Előtte egyik pasi váltotta a másikat az életemben.

Rory nyugtalan, sötét szeme végigfutott rajtam.

– Mert adakozó típus vagy, Emily, és nem szívesen bántod meg az embereket. Nem azért feküdtél le azokkal a pasikkal, mert igent akartál mondani nekik, hanem mert nem tudtál nemet mondani.

– Hát, azért nem mindig. Egyébként meg nem voltak olyan sokan, két kezemen meg tudom számolni őket.

– Ha telefonálnék és randira hívnálak – folytatta –, akkor is igent mondanál, ha nem jönnék be neked, mert nem tudnád elviselni, hogy megbánts. Aztán az utolsó pillanatban küldenél egy táviratot, vagy megkérnéd a haverjaidat, hogy hívjanak fel, és mondják azt, hogy fatális ételmérgezést kaptál.

– Honnan tudod? – kérdeztem duzzogva.

– Tudom – válaszolta, és magához húzott. Újra elöntött a vágy.

– Beteg vagy – tiltakoztam.

– Annyira nem – mondta.

– Szeretek veled szerelmeskedni – közölte néhány órával később. – Házasodjunk össze.

A sokktól szédülten, hitetlenkedve bámultam rá.

– Jobb lesz, ha azonnal küldesz egy táviratot Cedricnek – mondta. – Nem akarom, hogy itt tébláboljon körülöttünk és halálra idegesítsen minket.

– Azt mondtad, hogy el akarsz venni feleségül? – suttogtam. – Az nem lehet. Mármint mi lesz azzal a sok lánnyal, aki utánad lohol? Elvehetnél bárkit. Miért pont engem?

– Ez a perverzióm – közölte. – Egyszer mindent ki akarok próbálni.

– De hol fogunk élni? – kérdeztem összezavarodva.

– Skóciában. Van ott egy házam. Skóciában sokkal kedvesebben viselkedem, London rettenetessé tesz. Ráadásul hamarosan öröklök némi pénzt, úgyhogy nem fogunk éhen halni.

– De … de … – hebegtem. Valójában arra vágytam, hogy magához öleljen és azt mondja, halálosan szerelmes belém, amikor megszólalt a telefon.

Rory vette fel.

– Halló, ki beszél? Ó, Cedric! – A szemében kissé rosszindulatú fény gyulladt. – Nem ismerjük egymást, a nevem Balniel, Rory Balniel. Hogy sikerült a politikai gyűlés? Nahát, ez pompás! Megérdemelsz némi kárpótlást, mert attól tartok, Emily épp most egyezett bele, hogy hozzám jön feleségül, és mostantól kezdve lemond a szolgálataidról.

– Jaj, ne! – tiltakoztam. – Szegény Cedric!

Hallottam, ahogy fuldoklik a vonal másik végén.

– Attól tartok, ezt az előleget elbuktad – közölte Rory, és letette a kagylót.

– Cedric nagyon, nagyon dühös lesz – mondtam döbbenten.