Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2023 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99131-975-7

ISBN e-book: 978-3-99131-976-4

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítóképek: David Burke, Ahmet Ariturk, Dmitry Bairachnyi | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Előszó

Ha érzed a szíved dobbanását, és hallod, ahogyan ütemesen ver,
akkor szerencsés ember vagy…

1. fejezet

Amikor szembesültem vele, hogy kihasználtak és megaláztak, teljesen összetörtem.

Akkor megígértem saját magamnak, hogy soha többet nem nyitom meg a szívemet senkinek. Naiv voltam és azt hittem, szerelmes, hagytam, hogy a rózsaszín felhő belepje a létezésemet. Utána egy plátói szerelembe menekültem, ami gyötrelmes volt, de édes, és egy idő után kiderült, hogy kölcsönös. Tudtuk mind a ketten, hogy nem fog működni, ezért a barátság mellett döntöttünk, de a szívem köré vastagabb falat emeltem. Egy idő után azt vettem észre, hogy nem érzem, hallom a szívem dobbanását, hangját. Szinte érzelmek nélkül éltem. Amikor erre ráébredtem, tudtam, változtatnom kell, mert hogyan lehet érzelmek, szív nélkül élni?

A válasz: egyszerű sehogyan.

– Kisasszony, kérem, csatolja be az övet, lassan felszállunk.

– Elnézést kérek, kicsit elmerengtem – mosolyogtam vissza a stewardessre.

Igen, újra repülőre ültem. Amikor ráeszméltem, hogy nagyon nem éltem az életemet, csak csináltam, amit elvártak, szinte érzelmek nélkül, akkor eldöntöttem: vissza kell hoznom a szívemet az életbe. Hallani szeretném a dobbanását, érezni szeretném…

Egyiptomba menekültem. Csodálatos felfedezéseken keresztül, a Vörös-tenger szépségeivel sikerült átlátnom és tervet készíteni, hogy mit is szeretnék én. A másik hely Törökország volt – a mecsetek és a Boszporusz hazája –, ahol órákon át képes voltam ülni, nézni a tengert és hallgatni a sirályokat, s nem utolsósorban a jövőmet tervezni. Így immár a negyedik éve kétszer ülök repülőre és veszem az irányt márciusban Törökországba, novemberben pedig Egyiptomba. Törökországba mindig egyedül megyek, Egyiptomba pedig barátokkal, munkatársakkal vagy éppen családdal.

– Maga nem fél a repüléstől? – kérdezte a mellettem ülő nő.

– Először nyugtalan voltam, hogy milyen lesz a felhők felett, de amint elkezdtünk felszállni, semmi félelem, izgalom nem maradt. Először repül?

– Igen, a leányomat megyek meglátogatni Isztambulba. Tudja, oda ment férjhez, és jövő héten érkezik az első unokám. Ott szerettem volna lenni, de akkor nem is gondoltam bele, hogy repülnöm kell.

– Gratulálok a babához, és hadd segítsek önnek! Henrietta vagyok – mosolyogtam barátságosan.

– Klára vagyok, örvendek, és már attól, hogy beszél velem, úgy érzem, sokkal nyugodtabb vagyok.

Az eszemben pörögtek az első repülésem emlékei. Az egyik barátnőm fiával utaztam, Thomassal, és nagyon sokat beszéltünk, szinte az egész úton végig. Közben figyeltem a felhők feletti világot, és el kell, hogy mondjam, gyönyörű látvány volt.

Klárával én is végigbeszéltem az egész utat, és míg a csomagjainkat vártuk, telefonszámot cseréltünk, hogy majd beülünk egy kávéra valahol Isztambulban. Fogtam egy taxit, majd elvitettem magamat a szállodába, ami Isztambul szívében volt.

– Henrietta, üdvözlöm, már nagyon vártuk – mosolygott Muzafer a pult mögül, és meg is indult, hogy üdvözöljön.

– Muzafer, nagyon jól áll neked a jegyesség, szinte kivirultál. Ece hogy van?

– Köszönöm, nagyon jól van. Szeretném megkérdezni, hogy hozott-e nekünk valamit.

– Muzafer, na de ilyet! Azt gondolod, hogy elfelejtettelek? – néztem rá rosszallóan, de szemeim csillogásával nem tudtam megtéveszteni. Olyan boldog volt, hogy a protokollt félretéve a nyakamba borult.

– Muzafer, már négy éve ismerjük egymást, e-maileket váltunk, beszélünk telefonon, többször jövök csak hétvégére munka-ügyben is, és te olyat kérdezel tőlem, hogy elfelejtettem-e? Amúgy meg tegezz nyugodtan, már annyiszor kértelek.

– Csak nagyon izgulok, és Ece nagyon rá van pörögve, én pedig mindent meg szeretnék adni neki. Nagyon örülök, hogy megismertelek és barátunknak mondhatlak, de itt dolgozom és van egy protokoll.

– Aha, protokoll… akkor miért öleltél meg? – mosolyogtam rá, hogy a labdát visszadobjam, majd kacsintottam és kértem a szobámat.

A szobám négy éve mindig ugyanaz volt; szerettem az első pillanattól fogva. Igaz, Isztambul szívében található, de gyönyörű kertje van és hatalmas a terasza, ahonnan látható a tengerpart. A reggeli kávémat mindig a szobámba kérem, és a teraszon fogyasztom. Bejártam Törökországot, szinte mindenhol voltam, ettem a nemzeti ételeiből, de a vágyam az, hogy egy igazi török reggelit, ebédet, vacsorát ehessek, nem azt, amit a szállodák vagy éttermek kínálnak. Azt, amit az emberek otthon tálalnak és fogyasztanak. Muzafer megígérte, hogy egyszer meghív magukhoz és megízlelhetem az igazi, hagyományos török ételeket. De erre még nem adódott idő – eddig.

– Anyukám, apukám, sziasztok, már a hotelben vagyok. Most már megnyugodhattok. Üdvözlök mindenkit. Kipakolok, és megyek egyet sétálni.

– Édes gyermekünk, arról volt szó, ha leszáll a géped, rögtön hívsz.

– Tudom, de így egyszerűbb volt. Mellettem utazott egy hölgy, aki először repült, neki segítettem leküzdeni a félelmeit, utána meg azon voltam, hogy minél gyorsabban a szállodában legyek. A kicsikém hogyan viseli, hogy otthagytam?

– Most a nyomomban van. Kétszer sírt, de szerintem most már minden rendben lesz. Vigyázz magadra, édesem, és pihenj, de azért, hogy nyugodtak legyünk, jelentkezz mindennap! Rendben?

– Persze, anyukám, úgy lesz, most megyek, puszillak benneteket.

Kipakoltam, lezuhanyoztam és úgy döntöttem, útnak is indulok. Vár Isztambul és a Boszporusz. Az idén nem szeretnék kimozdulni Isztambulból: pár mecset, a Boszporusz, és én. Muzafer már várt, s hatalmas léptekkel haladt felém. Tanúja voltam az első munkanapjának és az Ecével való szerelmük kibontakozásának is. Ha létezik a szerelem, akkor az olyan, mint az övék.

– Muzafer?

– Henrietta, szeretném megkérdezni, hogy akarsz-e programokat, és ha igen, akkor milyeneket.

– Nem, most csak Isztambulnak és a Boszporusznak szeretném ezt a két hetet szentelni. Bár Bursába szívesen elmennék.

– Megértelek, Isztambul gyönyörű és magával ragadó. Itt bármi megtörténhet a legváratlanabb időben és helyen. De holnap este hétkor Ecével várunk téged; szeretnénk mindent megbeszélni és kiválasztani a ruhát, ezért egy vacsorával egybekötve gondoltuk. Ezt, kérlek, ne felejtsd el.

– Bármi megtörténhet? Hm… Alig várom – kacsintottam Muzaferre. – És hol fogunk találkozni? – Titkon reméltem, hogy vagy Ecééknél vagy náluk, hogy végre valódi török ízek érintsék a számat.

– Úgy, ahogyan hallottad és mondod: bármi…

– Rendben, holnap hétkor a tietek leszek, ezt nem felejtem el. Hol találkozunk?

– Itt, a pultnál foglak várni. Apámmal már lebeszéltem, a többit majd holnap megtudod.

– Hm… Muzafer úr, nem nagyon sok információt oszt meg velem. Köszönöm, hogy végre tegezel. Most viszont megyek, sétálok egyet vacsora előtt.

– Gondolom, a Boszporusz az úticél.

– Mint minden első napon – mosolyogtam, majd a fejem felett intettem és már szárnyaltam is, hogy mihamarabb annak a csodálatos, békés helynek a rabja lehessek.

Gondolataimba belemerülve az agyam csak úgy szárnyalt, már éreztem a tenger sós illatát, hallottam a sirályok dallamát. Hirtelen a telefonom csengése szakította félbe a gondolataimat. Lehajtottam a fejemet, úgy kutattam a táskámban, mikor egy hatalmas, kemény valaminek ütköztem. Megszédülve éreztem, hogy rögtön a földön fogok heverni és mindenki rajtam fog nevetni, de az éles fájdalomnak a vállamban és az erős karok ölelésének hála, nem estem el. Ahogy emeltem fel a fejemet, szinte mint a mágnes, simultam megmentőm karjaiba. Szemeim is mágnesként keresték a tekintetét; az arcunk olyan közel került egymáshoz, hogy szinte majdnem egymás ajkát érintettük. Az első sokkos állapotból következett a második. Teljesen elvarázsolt a teste, a szeme: olyan volt, mint mikor két megfelelő mágnes összekapcsolódik. Felismertem megmentőm személyében egy híres színészt, akinek nem is olyan régen néztem a filmjét, s elvarázsolt. Most meg itt állok Isztambul utcáján vele ölelkezve, bámuljuk egymást, az ajkaink olyan közel, és egyikünk sem mozdul. Erőt kell vennem magamon, nem maradhatunk így itt. De furcsa dallamot hallok, szép ütem üti meg a füleimet, s rám tör a felismerés, hogy ez a szívem dallamának üteme. Még jobban zavarba jöttem, így kezemmel jeleztem, hogy jól vagyok és elengedhet.

– Nagyon sajnálom, hogy magának futottam, kérem, ne haragudjon!

A fájdalom belehasított a vállamba, és a másik kezemmel ösztönösen odakaptam.

– Maga jött nekem? Nem egy oszlopnak csapódtam? Miből van maga? Sziklából? Tudja mit? Felejtsük el, oké? Jól vagyok, és azért köszönöm, hogy nem hagyta, hogy a földre zuhanjak.

– Nagyon megütötte a vállát, jó lenne rá egy kis jég.

– Igen, nagyon, de jól vagyok. Lesz egy csúnya foltom, de az majd emlékeztet, hogy ne lefele bámuljak, mikor az utcán sétálok.

Próbáltam mosolyogni, de rabul ejtettek barna szemei. Derekamon még mindig éreztem a karjait, s tudtam, minél gyorsabban el kell mennem, mert ha nem, a szívem saját uralmat fog gyakorolni.

– Mennem kell, és tényleg jól vagyok. Szép napot! – ezzel sarkon fordultam.

Nem hiszem el… soha senki ilyen hatást még nem gyakorolt rám. Mint egy mágnes, úgy vonzott. Befutottam az egyik kedvenc étterem-kávézómba és szóltam a pincérnek, hogy hozzon egy török teát és egy zacskóban jeget. Leültem egy asztalhoz és sajgó vállamat próbáltam olyan pózba helyezni, hogy enyhítsem a fájdalmat. Most komolyan, ez a pasi már a tévé előtt ülve is hatással volt rám, de így, ilyen közelről, hú…

Heni, hagyd abba, szabadságon vagy, és senki és semmi nem ronthatja el.

Közben CeyCey meghozta, amit kértem.

– Újra Isztambulban? – kérdezte kedvesen.

– Igen, Isztambul egy nagy szerelem. Köszönöm, CeyCey.

Majd ki is fizettem, de valami a másik oldalra vonzotta a tekintetemet.

– Can, kedves barátom, üdvözöllek.

– CeyCey, én fizetem a hölgy fogyasztását. Képzeld, miattam sérült le. Nagyon sajnálom, engedje, hogy jóvá tegyem!

– CeyCey, kérlek, tedd el a pénzt! Az úrtól elég annyi emlék, ami a kék folt fog tükrözni.

Ezután visszatárcsáztam a telefonszámot, amely miatt figyelmetlen voltam. Nem törődtem tovább a mellettem álló mágnesemmel.

– Christina, bocsáss meg, de nem tudtam felvenni. Mondd, miért hívtál? Tudod, Isztambulban vagyok két hétig.

– Szia! Igen, tudom, és ne haragudj, de tudod, fél év múlva férjhez megyek. Nincs mit felvennem, és mivel te tervezel és van is készen menyasszonyi ruhád, csak azt akartam kérdezni, hogy el tudnék-e menni anyával a műhelyedbe, üzletedbe?

– Drágám, ezek szerint Philippel végre összekötitek az életeteket. A csajok dolgoznak, szólok nekik, hogy mentek. Gondolom, csütörtökön szeretnétek… de mikor? Délelőtt vagy délután? Csak azért, mert videochaten leszek veletek.

– Igen, úgy döntöttünk, itt az ideje. Csütörtökön, és ha lehet, akkor egy óra környékén.

– Rendben, telefonálok nekik, hogy készítsenek elő mindent. Ha esetleg nem találsz közöttük olyat, ami tetszik, akkor miután hazaértem, átmegyek. Elmondod, mit szeretnél, és megcsinálom neked. Rendben?

– Köszönöm szépen, és tényleg ne haragudj, hogy most hívtalak. Jó pihenést!

– Köszönöm, szia. – Letettem a telefont és hívtam a barátnőmet, aki egyben a fő segítségem is a cégemben.

– Emili, szia! A volt főnököm leánya csütörtökön egy óra környékén felkeres. Meg szeretné nézni a bérelhető menyasszonyi ruháinkat. Kérlek, mindegyiket készítsétek elő, próbababára is adjatok fel párat, hogy teljesen átláthassa. Vagy tudod mit? Először a katalógust mutasd meg nekik.

– Szia, te nem szabadságon vagy? – kuncogott a telefonba.

– De, azt hiszem, azon lennék, de ez fontos nekem, és örülök, hogy Christina rám gondolt.

– Akkor mindent intézek, te meg pihenj és élvezd Isztambult.

– Úgy lesz, szia.

Ezt nem hiszem el! Ez az alak még mindig itt áll mellettem! Mit nem lehet érteni azon, hogy nem akarok semmit, hagyjon békén? Felé fordultam – nem mintha tehettem volna mást; úgy vonzott, mint a mágnes. Olyan érzés volt, mintha folyamatosan ölelne: a szívem zakatolt, a gyomromban millió pillangó repdesett, és szinte alig jött ki a szó a számon. De ez tényleg nem normális, össze kell szednem magamat és ki kell jutnom innen, amilyen gyorsan csak lehet.

– Can, köszönöm, hogy jóvá szeretnéd tenni, de jobban vagyok. Szeretném a szabadságomat a terveim szerint folytatni.

– Te tudod a nevemet, de én a tiédet nem. És lehet, hogy furcsán fog hangzani, de nem bírok elmenni.

– Jó, akkor majd megyek én. Szép napot.

CeyCeynek szóltam, hogy holnap jövök, majd intettem és elindultam az eredeti uticélom felé. Gondolatban azonban a barna szempár és a vonzás bűvöletében rekedtem…

2. fejezet

A sós tenger illata, a madarak hangja, a hullámok… Istenem, miért érzem mindig úgy minden egyes alkalommal, mintha először látnám? Mellettem egy szerelmespár üldögélt a másik padon.

Szerelem? Vajon tényleg mindenkinek csak egyszer adatik meg az életben, hogy átélje? Többször éreztem, hogy szerelmes vagyok, de egy idő után mindig rá kellett jönnöm, hogy ez nem szerelem. Felismerném, ha szerelmes lennék, vagy egyáltalán, rám is rám talál, átélhetem az igaz szerelmet?

Kérdések hada zakatolt a fejemben erősen, elnyomva Cant. Vele tényleg semmi esélyünk nem lenne. Ő felkapott színész, nagyon jól néz ki, és ha jól tudom, párkapcsolatban él. Töröld ki a fejedből, hagyd abba! Olyan érzésem volt, hogy a közelemben van, pontosabban, mintha a hátam mögött. Lassan megfordultam, és mit, vagyis kit pillantottam meg a hátam mögött? Őt. Komolyan nem értettem, miért jön folyton utánam. Felszegtem az államat, de a szemei rabul ejtettek; egyetlen pillanatra sem bírtam elfordítani a fejemet.

– Elárulnád, kérlek, hogy miért botlom folyton beléd? Komolyan mondom, ebből kezd elegem lenni. Ma érkeztem Isztambulba, és minden eddigi tervemet sikerült elrontanod.

Miért nem tudok szabadulni a szemeitől? Legszívesebben megsimogatnám az arcát, és hozzásimulnék.

Szedd össze magadat és menj el! Ez nem vezet sehová. Ne akarj lerombolni mindent, amit eddig felépítetté!

– Bocsáss meg! Nem szerettem volna, hogy miattam rossz élményeid legyenek. CeyCeytől tudom, hogy turista vagy.

Kérlek, Allah, mondd, mi ez a vonzalom, ami nem engedi, hogy magára hagyjam? Milyen próba elé állítasz? Miért nem tudok sarkon fordulni, és csak úgy itt hagyni? Itt állok immár harmadszor előtte, és próbálok többet megtudni róla. Szeretnék a közelébe férkőzni, de rá biztosan nem ilyen hatással vagyok, hisz’ folyton elküld, vagy csak fogja magát és faképnél hagy.

– Még mindig nem tudom a nevedet, és ez így nem tisztességes, mert te az enyémet tudod. Legalább a nevedet áruld el, kérlek!

Most komolyan, mi ez a szöveg? Csak ennyire telik?

– Henrietta vagyok. Így most már rendben vagyunk? Most már eltűnsz az életemből? Szeretnék egyedül lenni.

– Köszönöm, igazán szép neved van.

Magadra hagynálak, de képtelen vagyok, rabul ejtettek a szemeid, az illatod.

– Értem már! Utoljára mondom, az az ütközés nem csak a te hibád volt, jól vagyok. Pár nap múlva a kék folt is csak egy rossz emlék lesz.

Ha most nem megy el, akkor nem állok jót magamért. Olyan szép ajkai vannak, biztosan jól csókol. Hú, de melegem van! Fel kell állnom és el kell mennem!

Ahogyan felpattantam, szinte majdnem megint a földre zuhantam volna, de ismét elkapott és szorosan öleltek a karjai. Lassan felegyenesedve megint olyan közel ért az arcunk, hogy szinte az ajkaimon éreztem az övét. Édes, mámorító érzés kerített hatalmába. Semmi másra nem vágytam, csak, hogy ez a pillanat örökké tartson. A szívem hangját hallottam, erős, hangos dallamát. A testem még közelebbről akarta érezni az ő testét. Kérlek, soha ne engedj el!

De miket beszélek itt? Menj el, Heni, most! Hallod? Menj! Nem lehetsz kaland senki életében, és ami a legfontosabb, a tiédben meg abszolút nincs is helye. Végre érzed és hallod a szívedet. Ha most hagyod, hogy a vágyaid sodorjanak, akkor sérülni fog, és egy nyaralás alatt le is romboltad mindazt, ami ellen dolgoztál. Menj! Erős vagy!

Erőt vettem magamon, és eltoltam testem az övétől.

– Köszönöm, ma másodszor nem lettem nevetség tárgya.

– A te biztonságod számomra a legfontosabb.

Nem bírok mozdulni, nem bírom a pillantásomat kibontani a tiedből. Nem akarlak elengedni – addig biztosan, nem míg nem tudom, hogy mi ez az egész. Szeretem az életemet, nem hiányzik semmilyen bonyodalom, főleg nem egy turistával. De érezni akarlak! Meg szeretném csókolni a szádat, ölelni akarlak. Miért nem érzed azt, amit én? Miért? Allah, adj erőt nekem!

– Oké, ha te nem mész, akkor majd én.

Kérlek, ne menj el! Miért nem lehet csak pár percig normálisan beszélgetni? Folyton itt hagysz. Meg szeretnélek ismerni. Te miért nem érzed azt, amit én?

– Immár harmadszor köszönök el tőled. Legyen szép estéd! – ezzel elindultam a gondolataimmal a szálloda irányába.

Ne nézz vissza, ne nézz vissza!

Az utca tele volt élettel; olyan nyüzsgés és hangzavar volt, mint más európai országokban napközben. Játszadozó gyerekek, teázó férfiak, nevetgélő tinédzserek, turisták, taxik. Ez a nyüzsgő Isztambul. Nagyon szeretem ezt az oldalát. De a szívem egyre jobban fájt, sőt minden porcikám. Soha nem bonyolódtam egyéjszakás kalandba, de még csak kalandba sem, bár ha azt veszem, eddigi életemben összesen három férfit engedtem közel magamhoz. Az első Steven volt, az első szerelem, az első csók, az első csalódás. Öt évig tartott, de apám úgy gondolta, hogy a közöttünk lévő négy év korkülönbség nagyon sok és a hátam mögött megfenyegette, hogy hagyjon békén. Ő meg, mivel tartott apám haragjától, szakított is velem. Sokáig nem is értettem, miért tette. Annyit súgott a fülembe:

– Heni, maradj olyan mindig, amilyen most vagy – és otthagyott.

A második, szerelemnek hitt kapcsolatom Nicolas volt. Sajnos hozzá csak menekültem, és elhittem neki mindent, mert el akartam hinni. Megtanított a testi szerelemre, a vágy beteljesítésére. Négy évig tartott. Azonban sok negatív dolgot is átvettem tőle. Amikor kijózanodtam, nagyon sok munka volt, hogy helyreállítsak mindent az életemben.

A harmadik Ernest volt. Mindenképpen ő vitte a pálmát. Akkor már Magyarországon éltem, ő nős volt, de azt mondta, épp válnak, amiben nem is kellett kételkednem, mert találkoztam az akkor még feleségével. A fiaival együtt voltunk kirándulni. Az anyukájának is bemutatott. Tehát miért is kételkedtem volna a szavában? De három év után eltűnt egy hónapra. Annyit írt, most ne keressem, majd ő jelentkezni fog. Teljesen összezavarodtam, nem értettem semmit. Aztán jött a feketeleves: barátaim bejelentkeztek hozzám, hogy velem töltenék a hétvégét. Nagyon örültem neki. Tőlük tudtam meg, hogy Ernest egy hétre kórházba került. Utána otthon lábadozott, és a jéghegy csúcsa: egy étteremben, nagy családi körben ünnepelték a házassági évfordulójukat. Na, nagyon összetörtem, mert aki válik, az nem ünnepli az évfordulót. De erőt vettem magamon, megvártam, míg jött. Mondtam, hogy mindent tudok, de tőle is hallani akarom. Persze mindent tagadott és azt mondta, agyamra ment az elmúlt hónap. De addigra már utánajártam, és bizonyítani is tudtam. Így lezártam. Azonban el kellett költöznöm és munkahelyet is váltanom kellett, mert nem hagyott békén. A szívem köré olyan falat emeltem, hogy azt sem hallottam, hogy dobog. A plátói szerelmem két évre rá jött.

Mindig úgy éreztem, annál többet érek, hogy csak egy-két napos kaland legyek, de ha végiggondolom, akkor az utolsó kettő mégiscsak egy hosszúra sikerült kaland lett. Az pedig, hogy egyéjszakás kaland legyek valaki életében, vagy ő az enyémben, teljesen kizárt. Érzelmek nélkül nem megy. Lassan a szállodához értem, de most jobban szerettem volna valahol máshol, másvalakivel lenni.

A recepción már Muzafer öccse, Emír várt széles vigyorral az arcán. Alig volt tizenkilenc éves. Mikor először jártam itt, akkor ő csomaghordóként dolgozott, hétvégeken pedig pincérkedett. Nagyon tisztelem Ferzi urat amiatt, hogy a fiait és vejeit is a munkahelyi szamárlétra legalján állította munkába. Mindig azt mondja: „Ahhoz, hogy tudd élvezni a munkád gyümölcsét, ahhoz minden munkamenetet ismerned kell ebben az ágban. Minden munkás megérdemli a tiszteletet, mert ez egy láncsor, és az egyik nélkül nem tud működni a másik.”. Ezt teljes mértékben én is így gondolom. Összesen öt szállodát működtetett, abból hármat már átruházott a három leányára és vejeire, amint egybekeltek és végigjárták a ranglétrát. Ott már csak körbenéz néha, havi szinten. Ez a szálloda Muzaferé lesz a házasság után, az ötödik pedig, ami Isztambul másik felében található, Emíré lesz egyszer. Ferzi úr egy igazi hagyományőrző, tekintélyt parancsoló török férfi. Mosoly húzódott a számra. Emlékszem, engemet is elkapott. Még nagyon az elején voltam a terveimnek, mikor megismertem. Pár napig csak figyelt, szinte zavart is, mert nem tudtam mire vélni. Aztán meghívott egy teára, és ott indult a mi barátságunk is. Majdnem mindenről beszéltünk, és ő a tapasztalati alapján szinte pardon nélkül kimondott, megmondott mindent. Sokat segített és hozzátett ahhoz, hogy a régi életemet hátrahagyjam, és amit Egyiptomban elterveztem, csakis azon az úton haladjak tovább. Az akkori és a mostani énem között ég és föld a különbség.

– Emír, drágám, örülök, hogy látlak. Hogy vagy mindig? Látom, a recepció lelke lettél.

– Henrietta, üdvözöllek. Már nagyon vártalak – vigyorgott szemtelenül, de jól is állt neki.

– Muzafer szólt, hogy kávét meg valami ennivalót kértél a szobádba. Rögtön vitetem is.

– Kávé az jöhet, drágám, de később. Most lezuhanyozom, átöltözöm és lejövök vacsorázni. Korábban érkeztem, mint terveztem, sajnos.

– Most még szebb vagy, mint amire emlékeztem. Alig bírtam kivárni, hogy mikor libegsz be azon az ajtón. De valami baj történt, ami miatt sajnálod, hogy hamarabb jöttél vissza?

– Drágám, akkor elérkezett az idő, hogy apád elé álljunk és bejelentsük, hogy szerelmesek vagyunk egymásba és össze szeretnénk házasodni? – kacsintottam rá. – Hagyjuk, egy kellemetlenség beárnyékolta az estémet. Lejövök és eszem az étteremben, de utána egy teát ihatnánk együtt – kacsintottam rá, majd indultam is a lift irányába.

– Nana, azért annyira ne siessünk, még alig volt időm élni – vigyorgott vissza. – Oké! Várni foglak, szép hölgyem.

– Rendben, édesem, akkor elnapoljuk.

Imádom ezt a gyereket. Ő a legkisebb a családban, és a legszabadabb szájú is. A szobámba érve a telefonért nyúltam, majd hívtam a recepciót.

– Heni vagyok. Valami gyümölcsöt és kávét azért kérnék, ha nem gond.

– El is van intézve, vacsora után felvitetem. Várlak vissza.

Ezt megbeszélve indultam is a zuhany alá. Azzal áltattam magamat, hogy ha lezuhanyozom, akkor eltűnik az illat és a varázs, ami még mindig körbejárta a testemet és a lelkemet. De hiú ábránd volt: öltözködés közben a gondolataim ismételten Can körül forogtak, éreztem a bőre illatát, beleborzongtam a szemei sötétjébe. Ez az érzés új volt nekem, soha senki ilyen hatást nem gyakorolt még rám. De be kellett ismernem, vonzott az ismeretlen, ugyanakkor meg is rémisztett. Mindegy, úgyis biztosan csak egy emlék marad, úgysem találkozunk még egyszer, hisz’ elég nagy Isztambul.

Összeszedtem magamat és lementem vacsorázni. Visszafelé leültünk Emírel a recepció mellé helyezett bokszok egyikébe, és egy finom tea mellett majdnem egy órát beszélgettünk. A liftben megdicsértem Ferzi urat, hogy bár keményen bánik a gyerekeivel, ugyanakkor nagy szeretettel is, így igazán okos, igaz szívű, emberséges gyerekei lettek. Megtanította nekik, hogy egy szegény ember is ugyanannyit ér, mint egy gazdag, sőt az egyik veje is egyszerűbb sorból való volt. Felkarolta, tanította. Hálás vagyok a sorsnak, hogy ismerhetem, több ilyen ember kellene a Földre.

A szobámba érve egy szép és bőséges gyümölcstál nézett velem szembe. Friss, gőzölgő kávé. El is indultam a tállal és kávéval a csodálatos teraszomra, és mivel még csak fél nyolc volt, a jegyzettömbömért is visszamentem, hátha a tervezés elvonja a figyelmemet.

3. fejezet

Ki ez a nő, és miért van ilyen hatással rám? Most is olyan érzés, mintha itt lenne mellettem. Érzem az illatát, a leheletét a bőrömön; érzem a testemen a testét, ahogyan hozzám simul. Milyen szép szemei vannak! Allah, kérlek, segíts, úgy érzem, elvesztem! Pont most nem mehet el az eszem. Most az orvosi hivatásomra kell minden erőmmel fókuszálnom. A színészetbe teljesen véletlenül csöppentem bele, de nagyon szeretem magukat a szerepeket. Az interjúk meg a partik annyira nem vonzanak, de néha meg kell jelennem – szinte kötelező. Tizenkilenc évesen az egyetem mellett fotózásokra jártam, és eléggé felkapott férfi modell lett belőlem. Bár igazság szerint az nem nagyon tetszett, de elég jól kerestem vele ahhoz, hogy befejezzem az orvosi tanulmányaimat, és még azon felül jól is éltem belőle. De fárasztó volt, mikor egész nap két kép miatt újra és újra pózolni kellett, mire azt mondták, megvan. Az egyik fotózás után kértek fel az első szerepre, utána pedig követte több is. Orvosként is dolgoztam heti két-három napot, de most úgy döntöttem, hogy itt az ideje, hogy csak annak éljek, hisz’ gyerekkorom óta arra vágytam, hogy gyerekeknek segítsek. A szomszédunkban volt egy kisleány, nagyon beteg volt, már minden orvos lemondott róla, kivéve egyet. Neki lett igaza, mert kiderítette, hogy valójában valami rejtett cukorbetegsége volt. Akkor mindenki a környezetünkben csak arról beszélt. Sokszor láttam a szüleit sírni. Nagyon sajnáltam őket, de amikor végre el tudták kezdeni a kezelést és a leányuk jól lett, mindenkinek csak azt az orvost ajánlották. Mi is hozzá tartoztunk; szerettem orvoshoz menni, semmi félelmem nem volt. Játékosan közeledett a betegeihez, és mindig kaptunk nyalókát. Mosoly húzódott a szám szegletébe, ahogyan hirtelen felidéztem, amint a nyalókát szopogatva azt mondtam édesanyámnak:

– Anyukám, drága, én is ilyen orvos akarok lenni.

Meglepetésében meg sem tudott szólalni – gondolom, azt hitte, ez változni fog, hiszen akkor még csak hatéves voltam. Szorgalmasan tanultam és plusz órákra is jártam, ennek mára meg is lett az eredménye. Nagyon szeretem a gyerekeket és ők is engem. Van, hogy egy injekció után hozzám bújnak és nem az anyukhoz. Bízom Allahban, hogy is meg fog majd ajándékozni egy-két gyermekkel. Azt hittem, Fatmában megtaláltam mindazt, ami elég lehetett volna egy házassághoz és az életem végéig kitartó szerelemhez, de egy idő után eléggé unalmas lett: folyton bulizni, partikra akart járni. Azután szakítottunk. Később felkértek egy főszerepre, és addigra eléggé híres lettem ahhoz, hogy megkérjem a rendezőket, Fatma lehessen a partnerem. Ő is elfogadta a szerepet, és azt gondoltam, az egy év távollét alatt megkomolyodott és van esélyünk, így ismét egy párt alkottunk. Ma már tudom, amúgy sem lett volna sok esélyünk, hisz’ a szerelem nem volt jelen a kapcsolatunkban. Inkább csak szeretet és kötődés egy álom irányába. De csalódnom kellett, így megegyeztünk, hogy nagyon jó barátok leszünk, de a párkapcsolat nem nekünk való: teljesen mást várunk a jövőnktől.

De vajon Allah miért vezette ezt a nőt az utamba? Lehet, hogy őt szánta mellém társnak? Akárhogyan terelem a gondolataimat, mindig hozzá lyukadok ki. Biztosan kezdek becsavarodni. Valakivel beszélnem kell; lehet, hogy akkor megnyugszom és folytathatom a megszokott életemet. A telefonomért nyúltam, és már hívtam is az egyik legjobb barátomat, testvéremet, Mehmetet.

– Barátom, testvérem, ezt nem hiszem el! Pont a kezembe vettem a telefont, hogy felhívlak.

– Igen, furcsa is volt, hogy rögtön te beszélsz. Barátom, akkor megérezted, hogy bajban vagyok. Nem lenne kedved átjönni?

– Can, milyen bajban vagy? Beteg vagy? Vagy ügyvédként van rám szükséged?

– Igen, nem és nem. Mehmet, úgy érzem, becsavarodtam. Valakivel beszélnem kell, csak erről van szó. Rendelünk kaját, a teát én főzöm. Nos? Átjössz?

– Hm… Akkor nőről van szó, tuti. Rendelj kaját, mire kiviszik, én is ott leszek.

Bontotta a vonalat.

Gyorsan rendeltem ennivalót; azt ígérték, félóra múlva itt is lesz. Elmentem lezuhanyozni, gondolva, az majd segít, de zuhanyozás közben is a szemeibe bámultam, a bőrömön ott volt az ő bőre. Nem lesz ez így jó… nem baj, majd Mehmet helyre rak. Vállig érő hajamat fent copfba fogtam, a másik felét hagytam, hogy szabadon ölelje a nyakamat. A szakállamat is megigazítottam, majd egy világos farmert és egy fehér pólót vettem fel. Ránézve a tükörképemre láttam, hogy eléggé megviselt az arcom, de a hosszú haj és a szakáll jól állt. Egy fotózás kedvéért növesztettem, de megtetszett. Pont kifelé indultam a szobámból, mikor megszólalt a kapucsengőm. Felkaptam a kikészített pénzt és indultam az ajtó felé. Mehmet állt ott, kezében a rendeléssel.

– Mi van, másodállásban futár vagy?

– Aha – vigyorgott szélesen.

– Barátom, üdvözöllek, gyere beljebb. Hú, milyen éhes vagyok, nem is tudom, ma mikor ettem, vagy egyáltalán volt-e ennivaló a számban.

– Barátom, testvérem, orvos létedre tudhatnád, hogy az evés egy fontos szükségletünk. Lehet, hogy az élelem hiánya okozott gondot, és más nem is. De én is éhes vagyok, úgyhogy együnk.

– Itt a pénzed, ügyvédkém. Borravalót is kapsz, mert mosolyt csaltál az arcomra – raktam le a konyhaasztalra, és tányérokat szedtem elő, hogy minél hamarabb ehessek. Lehet, hogy tényleg csak éhes voltam és azért zavarodtam össze?

– Can, a hangodból is gondoltam, hogy eléggé szarul nézhetsz ki, de így, látva… – csóválta meg a fejét, közben szemei úgy vizslattak, hogy szinte zavarba hozott. – Biztos, hogy nem vagy beteg?

– Barátom, együnk és utána beszélünk, de komolyan nem vagyok beteg. Legalábbis nem tudok róla. De az eszem tuti kezd elmenni.

– Nőről van szó? Legalább csak ennyit mondj.

– Igen, de együnk, és ne vizslass, mert megbánom, hogy áthívtalak, ügyvédkém.

– Ez nagyon furcsa… még Fatma miatt sem voltál ilyen állapotban. Murat üzeni, hogy holnap, ha végeztél a melóban, üljünk be a Boszporuszi Étterembe. Valamit szeretne elmesélni.

– Murat? Csak nem szerelmes? Vagy elveszi Izabellát?

– Nem tudom. Tegnap jöttek haza a kirándulásból. Azt mondta, hívott téged is, de ki voltál kapcsolva, vagy csak nem vetted fel, már nem is emlékszem; pont egy tárgyalásra készültem, mikor hívott.

– Igen, így igaz. Le volt némítva a telefonom, mert tegnap vettük fel a film utolsó jeleneteit. Aztán elfelejtettem. Ma hívtam, de nem volt elérhető. Pont ekkor történt minden.

Üres tányérjainkat beraktuk a mosogatóba, addigra a tea is elkészült. Kezünkben a teánkkal indultunk a teraszra.

Csendben léptünk ki, majd leülve azt vettem észre, hogy Mehmet úgy bámul a képembe, mint aki nem hiszi el, hogy nem vagyok beteg.

– Mehmet, drága barátom, azt hiszem, ez volt az utolsó filmem.

– Akkor nem is a titokzatos nő miatt vagy ilyen. Megnyugodtam. Tudom, hogy magukat a forgatásokat szereted, de orvosként jobban szeretsz dolgozni. Azt azért valljuk be, mindenki tudta, hogy sokáig nem fogsz filmezni. Erősebb az elkötelezettséged a szakmád iránt, mint hogy szögre akaszd, vagy csak egy-két napot gyakorold.

– Nem, ügyvédkém, ez nem visel meg. Még felkértek egy film forgatására, de kértem két hét gondolkodási időt. Az ügynökömmel is beszéltem, hogy fontolgatom a befejezést.

– Akkor jogilag is szükséged van rám?

– Csak a formalitások miatt, meg ami a nevemhez fűződik, de te jobban értesz hozzá. De Mehmet, kérek most tőled valamit… lehet, hogy hülyének fogsz nézni, de őszintén mondd el, hogy milyen embernek ismersz, látsz.

– Oké. Kezdjük! Nos, a testedet egy görög isten is megirigyelné, a szakálladat és a vállig érő hajadat már megszoktam, sőt szerintem nagyon jól áll. Mindig odafigyelsz, mit veszel fel. Ez a külső. Aki ismer téged, mint én, az tudja, hogy egy igazi úriember vagy. Kedves és barátságos vagy még akkor is, ha épp nincs jó kedved, az utolsó darab kenyeret is odaadnád annak, akinek nincs. Szeretsz viccelődni, és mindig vidám vagy. Pont ezért nem értem a most velem szemben ülő embert. Szereted az életedet, segítesz pár szervezetnek, igaz barátunk vagy, ez mondhatom mindannyiunk nevében. Nem szálltál el magadtól, amikor híres modell vagy színész lettél, ugyanazok az értékrendjeid, mint gyerekként. Nem erőszakolod rá magadat senkire. Ha valami hibát vétesz, ami nagyon ritka, akkor igyekszel jóvátenni. Nos, talán ennyi, de ezt most miért kérted?

– Hm… Ma, mikor a Boszporusznál sétáltam, visszafelé próbáltam felhívni Muratot, de csak az üzenetrögzítőre tudtam beszélni. Nem néztem körül, mikor hirtelen meglódulva elindultam, és akkor nekiütköztem egy nőnek. Úgy képzeld el, hogy szinte nekicsapódtam. Ő elveszítette az egyensúlyát, utánakaptam, és mint egy mágnes, magamhoz húztam. Olyan érzésem volt, hogy vele lettem egy egész ember, megtaláltam a másik felemet. – Elhallgattam, mert most, hogy beszéltem róla, újra elevenek tűnt minden: éreztem az illatát, láttam a szemei csillogását, és a fájdalmat, amit én okoztam. Hirtelen elöntött a vágy, hogy újra a karjaimban tarthassam.

– Testvérem, ki volt az a nő?

– Nem tudom. Csak annyit sikerült kiderítenem, hogy turista, ma érkezett Isztambulba, és Henrietta a neve. A teste úgy simult hozzám, mint ha két megfelelő mágnest összeraksz. A szemei szép arany barnák, egészen a lelkemig hatoltak, nem bírtam elfordítani róla a tekintetemet. Egy eszméletlenül gyönyörű nő…

– Ajaj, barátom, szeretném megnézni, hogy ki az a nő, aki ilyen hatást gyakorolt rád. Ha nem ismernélek, azt mondanám a „szerelem első látásra” elkapott téged.

– Bocsánatot kértem, amint erőt vettem magamon, de amikor ő is magához tért, kibontakozott a karjaim közül, a nevemen szólított és bement a kávézóba. Otthagyott, érted? Utánamentem, mert a vállát fájdította. De mire utolértem, már CeyCeynek fizetett egy teát, és jeget kért, amivel a vállát kezdte kezelni. Kértem CeyCeyt, hogy ne vegye el a csaj pénzét, mert én szeretném kifizetni, mire közölte velem, hogy semmi baja, csak hagyjam békén. Én meg szinte gyökeret vertem, mozdulni sem tudtam. Erre ő fogta magát, és a jégtasakkal elment. Érted ezt? Otthagyott, már másodszor.

– Nem semmi csaj lehet, egyre jobban szeretném megismerni.

– CeyCeytől tudom, hogy turista, és gyakran van Isztambulban. Azt mondta, biztosan a Boszporusz-partra ment.

– Barátom, biztos vagyok benne, hogy utánamentél.

– Igen. Időbe telt, mire megláttam. Olyan helyen volt, ahol inkább mi, helybeliek szoktunk, szinte majdnem az én kedvenc helyemen tartózkodott. Ott ücsörgött egy padon, a vállán a jégzacskó, és bámulta a tengert. Olyan szép látvány volt! Képzeld, még azt is megkérdezte, hogy miből vagyok. Sziklából esetleg? – húzódott mosolyra a szám.

– Odamentél hozzá?

– Igen, de megint elküldött, és kiosztott, hogy hagyjam már végre békén, egy napja van itt és folyton belém ütközik, nem így tervezte a napját és ez az én hibám. Kértem, legalább a nevét mondja meg. Henrietta – gyönyörű neve van, mint a viselője. El akart menni, de hirtelen állhatott fel, mert megint majdnem elesett. Elkaptam és még szorosabban öleltem magamhoz, amikor felnézett a szemeimbe, az ajkaink szinte összeértek. Pár percig így álltunk, de ő megint eltolt és közölte, ha én nem, akkor majd ő elmegy. És megint otthagyott.

– Tudod, hol szállt meg?

– Nem. Teljesen le vagyok most is fagyva, azt érzem, itt van, érzem a leheletét, érzem az érintését. Nem volt hajlandó beszélgetni, honnan tudjam? He? Megbolondultam? Erőszakos voltam?

– Barátom, ez a csaj egy turista. Lehet, hogy jobb lenne, ha kivernéd a fejedből. Tudod mit? Aludd ki! Amúgy hogyan beszéltetek? Gondolom, angolul.

– Nem, képzeld, úgy beszél törökül, mint te vagy én. Nem is kételkedtem, hogy idevalósi, de aztán hallottam németül beszélni. Az is hibátlan volt, és még egy nyelven beszélt, de azt nem tudtam beazonosítani.

– Akkor biztosan sokat van Törökországban, vagy csak szereti a nyelvünket. De a legokosabb az lenne, ha elfelejtenéd; lehet, hogy többet amúgy sem fogod látni. Meg aztán nem is tudtál rendesen bocsánatot kérni, és lehet, hogy azért esz a fene utána.

– Remélem, remélem. De most komolyan, meghülyültem?

– Nem, Can. De megmondom őszintén, ilyennek sohasem láttalak. Pláne nem egy nő miatt. Egyszerre vagy kivirulva és letörve is. Vagy ha annyira szeretnéd látni, akkor meg kell keresni. Azt mondta, ma jött. A turisták kilencven százaléka hét napig van itt. Maradt tehát még hat napod.

– Köszönöm, barátom, de most csak rá tudok gondolni.

– Tudom, mi kell most neked.

Ezzel felállt, bement a házba és két pohárral jött vissza.

– Idd meg, és menj aludni! Holnap arra sem fogsz emlékezni, hogy létezik. De én is megyek, mert korán reggel a bíróságon kell lennem. Délután meg Merttel találkozunk.

– Rendben, én kettőig dolgozom, utána oké. Írjátok meg, hány órára menjek az étterembe.

Mehmet elment, én pedig úgy döntöttem, visszaülök a teraszra egy kicsit. Gondolataim gyorsan Henriettánál landoltak. Lejátszódott minden pontosan, ahogyan történt. Olyan gyönyörű… szinte majdnem felemeltem a karomat, hogy megérintsem. Mehmet azt mondta, felejtsem el, de nem megy. Vajon meddig érhet a haja? Ilyen már megint hogyan jut most az eszembe? De Mehmet adott egy jó ötletet. Mert ismerem magamat: ezt nem fogom tudni kialudni. Lehet, hogy tényleg nem is találkoznék vele többé, ezért meg fogom keresni. Igen, megkeresem, van rá hat napom. Ez egy kicsit enyhítette a bennem zajló érzéseket. Holnap kérem majd a barátaim segítségét. Ha ki tudnánk deríteni, melyik szállodában szállt meg, akkor oda tudok menni, jól beolvasok majd neki és én fogom otthagyni. Vagyis valószínűleg képtelen leszek otthagyni. Felálltam és indultam lefeküdni, de elaludni nagyon sokára bírtam csak.

4. fejezet

Fél hét van, a teraszon ülve iszom a kávémat, a telefonom után nyúlok és tárcsázom a keresztfiam számát.

– Drága szívem, életem, nagyon boldog születésnapot kívánok! Nagyon szeretlek, te vagy a mindenem.

– Köszönöm, körikém. Én is nagyon szeretlek! Merre vagy most?

– Törökországban, Isztambulban. Miért kérdezed, kincsem?

– Mert azt hittem, hogy nélkülem mentnél Egyiptomba. Tegnap anyának is mondtam.

– Életem, tudod, hogy idén Egyiptomba te is jössz velem. Oda mindig novemberben megyek. Amúgy meg most vérig sértettél… miket feltételezel rólam? Megszegtem egyszer is azt, amit bárkinek ígértem? – mosolyogtam, de kíváncsi voltam a reakciójára.

– Nem, körikém, mindig betartod azt, amit ígérsz, de most nagyon rá vagyok pörögve, hogy végre mehetek veled. Azt tudod, milyen programokra fogunk menni?

– Hogyan is felejthetném azt el? Quad- és quad-buggy túra a sivatagban. Ja, meg delfinezés, azt hiszem.

– Nem lehet kétszer quadozni?

– Nem, nem, a születésnapi ajándékod egy egyiptomi út és azon belül egy quad és egy quad- buggy túra a sivatagban, meg egy delfines kaland. A többi időt pedig együtt töltjük. Ha jól fogod érezni magadat, akkor majd jövőre újra egyezkedünk. Rendben?

– Te vagy a legjobb, körikém, de reggeliznem kell, és lassan indulnom a suliba. Szeretlek nagyon.

– Én is, de ne rakd le, add oda anyádnak a telefont egy kicsit.

– Szia, gyors leszek, novemberig intézd el mindegyiktek útlevelét. Egy hétre jöttök velünk Egyiptomba.

– Heni, ezt most komolyan mondod? Megőrültél?

– Nem őrültem meg, szeretném, ha jönnétek. Csak annyi költségetek lenne, amit az útlevélért fogsz fizetni, meg az út hozzám és a reptérig, a többi az én dolgom. Beszéld meg a férjeddel, de nemsokára vissza foglak hívni, mert ma le kell foglalnom. Rendben?

– Rendben, de…

– Nincs „de”. Hívlak három vagy négy órakor. Most viszont megyek reggelizni én is, szia.

Nagyon szeretem ezt a csajt. Amikor az öcsémmel együtt voltak, olyan szép párt alkottak, de mind a ketten nagyon fiatalok voltak, és közben terhes lett a keresztfiammal. Egy idő után be kellett látniuk, hogy nem tudják közösen folytatni, így szétváltak az útjaik, amiben nagyon sok szerepe volt az öcsémnek, Danielnek. Jazmine egy gyönyörű szép nő, combig érő, vakító szőke a haja és kék szemei vannak, nem is csodálkoztam, mikor megtudtam, hogy van valakije. Eleinte nem nagyon akartam elfogadni, de csak a keresztfiam miatt, mert arra voltam kíváncsi, ha lesz közös gyerekük, akkor hogyan fog viselkedni a keresztfiammal. De mikor megszülettek az ikrek, ugyanolyan szeretettel nevelte, mintha a sajátja lenne. Onnantól teljes mértékkel elfogadtam és támogattam őket. Most meg arra gondoltam, én úgy is két hétre szoktam menni Egyiptomba, de a keresztfiamat annyi időre sajnos nem vihetem az iskola miatt. Így jött az ötlet, hogy az egész családot viszem, és ha ők hazajönnek, én még maradhatok egy hétig. Tehát kellemeset a hasznossal. Kopogtak az ajtón.

– Gyere! – kiabáltam be a teraszról.

Egy fiatal leánygyermek lépett be uniformisban. Szerintem a gyakorlati idejét tölti itt, szemtelenül fiatal, és szép is.

– Elnézést kérek, küldtek a pohárért meg a kosárért.

– Rendben, tessék. – Egy dollárt nyomtam a kezébe, amitől nagyon boldog volt.

– Muzafer úr azt üzeni, ha a reggeliről jön vissza, akkor legyen szíves megkeresni, valami változás van a mai nappal kapcsolattal.

Megfogta, amiért jött, és elindult. Én meg a fürdőszoba irányába mentem. Felfrissülve, egy szűkített, világoskék, elöl szaggatott farmert és egy bővebb, fehér blúzt vettem fel. A blúz elejét begyűrtem, a hajamat, ami derekamig ért, szabadon hagytam, csak egy világoskék kendőt kötöttem fel. Fogtam a telefonomat, és indultam is reggelizni. Vajon Can is felkelt, emlékszik még rám? Hülye kérdés… miért is emlékezne? Hiszen szebbnél szebb nők veszik körül, és ott a barátnője is, akivel, ha jól tudom, már másodszor vannak együtt. Na de legyen ennyi elég ebből az Adoniszból. Megreggeliztem és megkerestem Muzafert, aki boldogan újságolta el, hogy Ferzi úr Ecének, aki a sógornője szállodájában dolgozik, és neki is a mai napra két órától szabadot adott. Így azt kérték, találkozzunk három órakor a Boszporusznál található Boszporusz Étteremben, hogy tudjunk mi hárman beszélgetni, mivel a vacsoránál sokan leszünk, és keveset fogunk csak egymással társalogni. Megkérdeztem ismét, hogy hol lesz a vacsora, de azt a választ kaptam: „majd megtudod”.

Felmentem a szobámba, a hajamat összefogtam egy kontyba, a kendővel körbeöleltem, felvettem a táskámat, és el is indultam. Ma a fedett bazárba szeretnék menni, imádom az ottani nyüzsgést, és lehet, hogy találok is valamit, amit megvennék. Utána a kék mecsethez szeretnék elmenni (Ahmed oszmán szultán dzsámija). Gondolataimba merülve, távolabb a szállodától még úgy gondoltam, gyalog fogok menni. Egy gyalogátkelőnél vártam a zöld jelzésre, mikor a megálló autóban Cant fedeztem fel. Nem bírtam mozdulni, és ő is engemet nézett. Valaki megfogta a vállamat, hogy induljak, mert zöld a jelzés, és ha nem sietek, akkor meg kell várnom a következőt. A szemeim végig Canon maradtak, majd hirtelen elfordulva, egy taxit leintve a fedett bazárhoz vitettem magamat. Egész úton füstölögtem, hogy szinte ki sem értem a szállodából, rögtön vele találkoztam. De amint megláttam a két kupolát, szinte biztos voltam benne, hogy a gondolataim most nem fognak elkalandozni. Így belevetettem magamat a tömegbe. Majdnem háromezer üzlet található itt, szebbnél szebb portékával, kialakított vízipipa-helyekkel, kávézókkal együtt. Egy kisebb csoportot figyeltem, akik tavlát játszottak. Olyan gyorsan mozgatták a bábukat, hogy követni sem lehetett. Lenyűgöző volt. Hiába, a vérükben van, ezen nőttek fel.

Este sokkal több ember vízipipázik és társasjátékozik az utcákon. Sokszor úgy érzem, Isztambul sohasem pihen. Nyüzsög fáradhatatlanul. Én így szeretem. Egy ruhaárus invitált a boltjába, hogy nézzem meg a portékáját. Találtam is egy szép kis csipkeruhát, meg egy bokáig érő, derékban szabott, hátul majdnem fenékig hasított bőrkabátot. A keresztfiamnak is találtam egy menő kabátot. Kifizettem, majd kértem, vitesse a szállodába, a 377-es szobára. Miért küldettem? Nem féltem attól, hogy kifizettem, és a vásárolt dolgok nem érkeznek meg? Nem! Egyszer Ferzi úrral jöttem ki ide, ahol szinte mindenki tiszteli és szereti. Ő mondta nekem, ha vásárolok, akkor ne cipekedjek, csak mondjam meg, hogy melyik szállodában lakom, és elég csak a szobaszám, nem kell a nevemet mondani, mert nincs szükség a bizalmaskodásra. Így ha több mindent vásároltam, akkor mindig vitettem. Mivel szerintem több órája barangoltam, éhes lettem. Megláttam egy árust, és vettem egy simitet. Azt eszegetve haladtam tovább. Normális esetben otthon bevásárolni mindig kora reggel indulok, hogy elkerüljem a tömeget, de itt más, itt élvezem. Egy órás előtt haladtam el, mikor megláttam, hány óra. Gyorsan irányt váltottam és taxiba ültem, hogy a kék mecsethez vigyen.

Nem tudom, ki hogyan van vele, de engem teljesen lenyűgöznek ezek a kupolás építmények. Mindegyiknek megvan a saját szépsége és történelme. A kék mecsetben például megtalálható a szultán és felesége, Köszem szultána türbéje, egy medresze és egy kórház is. Leültem egy padra, és csak úgy kívülről csodáltam a helyet, amellyel szemben a Hagia Szophia található. A park eszméletlen, pedig még csak tavasz van. Sok volt a turista is, de most az sem zavart. De az agyam hirtelen átkapcsolt: szinte ki sem tettem a lábamat a szállodából, és rögtön Canba botlottam. Ennek mennyi az esélye? Úgy vonzotta a szemeimet, hogy le sem tudtam venni róla. Mint egy mágnes. Igen, ez a jó kifejezés. A bazárban csak egyszer gondoltam rá, de most, itt, a padon szinte csak körülötte forog az agyam, úgy érzem, most is a karjaiban vagyok. Még a szakállát is érzem a bőrömön. Becsuktam a szemeimet, átadtam magamat az érzésnek, és próbáltam minden kis momentumot felidézni. Tudom, nem lehet ebből az egészből úgysem semmi, de olyan jó volt. A szívem olyan hangosan vert, hogy az egész testemet irányította, s ezzel emóciók törtek a felszínre: rég elfelejtett érzések, mégis mások. A szemei a lelkemet érintették. Már a filmben is, mikor néztem, elég nagy hatást váltott ki belőlem. Kíváncsi voltam, hogy ha élőben találkoznánk, hogy akkor vajon mit váltana ki. De soha nem voltam azon, hogy megkeressem. Az nem én lennék, meg hát most sikerült az életemet olyan mederbe terelnem, ami már majdnem az, amit mindig is szerettem volna elérni. Az meg, hogy egy plátói szerelmet vegyek a szívemre, az meg ép ésszel bele sem fér az életembe. Most, hogy kezdem azt az életet élni, amit nagyon is szeretek, már vágyom egy igazi párkapcsolatra. Amikor teljesen átadhatom magamat a másik embernek, őszinte a szeretet és kölcsönös a bizalom. Amikor meg sem kell szólalnod, de a másik már tudja, mit akarsz, és te is tudod a másik szemeiből. Nem lenne gond az sem, ha az illető férfinak lenne már gyereke. Ez szinte még tökéletesebbé tenné számomra. Erre a szívem olyan fájdalmat sugárzott, hogy össze is rándultam. Can ebbe sajnos sehogyan nem illett bele, hiába vonzott annyira. Igen, nagyon is vonzódom hozzá, és ha még egyszer olyan közel kerülnénk egymáshoz, nem tudnám eltolni magamtól. Ez a beismerés nagyon is megrémisztett. Nem szabad többé rá gondolnom, és nem szabad találkoznunk. De nem maradhatok a szállodában bezárva, nem azért jöttem. Hirtelen a telefonom hangja zökkentett ki a gondolataimból. Na, szép, még pár percig sem nyalogathatom a nemlétező sebeimet? A kijelzőn láttam Muzafer nevét.

– Szia, hallgatlak.

– Szia, Heni! Merre vagy?

– A kék mecsetnél, miért kérdezed?

– Csak mert reggel elviharzottál és ebédre sem jöttél, most meg már két óra is elmúlt. Ugye nem felejtetted el, hogy találkozónk van?

– Már annyi az idő? – A bazárt bejárni egy nap alatt szinte lehetetlen, de elég sok időt voltam ott, most meg ki tudja, mióta ülök itt a gondolataimmal.

– Nyugodj meg, Muzafer, ott leszek, de van egy kis gond. Nagyon éhes vagyok – ezzel a gyomrom jelzett is.

– Akkor eszünk valami salátát, hogy vacsorázni tudj. Ece csak később fog jönni, mert haza kell mennie.

– De be kellene menned a szobámba is. Az asztalon van egy nagy boríték, azt el kellene hoznod. Én már nem mennék most vissza a szállodába, ha meg tudnád ezt is oldani.

– Rendben, de ezt nem lenne szabad, ugye, tudod?

– Te egy angyal vagy! Köszönöm szépen, akkor én most el is indulok az étteremhez. A bejáratánál találkozunk?

– Majd az este után várom a dicsérő szavaidat – nevette el magát. – Ott jó lesz, úgy nem fogjuk keresni egymást.

A vonal bontása után szokásom rabja lettem. Can. Vajon milyen érzés lenne, ha megcsókolnánk egymást? Libabőrös lettem már csak a gondolatára is. Ha csak az ajkaink majdnem-érintése is akkora hatást váltott ki, akkor a csókja? Ujjaimmal végigsimítottam az ajkaimat. Egy pillanatra átadtam magamat az ismeretlen érzésnek. Az a felismerés, hogy igenis vágyom a csókjára, az érintésére, érezni akarom őt, fájdalmas volt, ugyanakkor édes is. Szívem olyan hangosan és olyan gyorsan kezdett dobogni, mint mikor a gyerekek pattogtatják a labdát. Nagyon nincs ez így jól, abba kell hagynom. Még mindig maradt a józan énemből, és ez jó! Valahogyan ezt kell erősítenem, de ha csak a gondolataimat tudnám kontrolálni, már az is nagy segítség lenne.

Alig haladtam valamit, így gyorsan leintettem egy taxit és az étteremhez vitettem magamat, így is majdnem elkéstem. A telefonom után kutattam, amikor valaki megérintett a vállamon. Hirtelen mozdulni sem bírtam, de aztán lassan megfordultam. Muzafer volt az.

– Muzafer, a frászt hoztad rám. – Próbáltam összeszedni magamat, de ha Can lett volna, akkor biztosan mozdulni sem bírtam volna.

– Csak nem valaki másra számítottál?

– Ne beszélj hülyeséget, csak nem számítottam rád.

– Aha, velem találkozol, de nem számítottál rám? Nagyon furcsa a viselkedésed, ugye tudod? Szinte kővé dermedtél. De ha nem akarsz beszélni róla, én tiszteletben, tartom. Oké? – Ezt már afféle vigyorral az arcán mondta, hogy olyan érzésem volt: mindent tud.

– Rendben, ne forgasd ki a szavaimat. Menjünk, mert kilyukad a gyomrom – azzal meg sem várva el is indultam. A pincér odakísért minket a teraszon foglalt asztalunkhoz. Én természetesen úgy ültem le, hogy a tengert lássam. Lazacos salátát rendeltünk. Míg vártunk az ételre, Muzafer elkezdett ugratni. Teljesen véve a lapot, egy kívülállónak úgy tűnhetett, hogy eléggé jóban vagyunk. Gondolom, annak a férfinak is, aki mellettünk állt meg.

– Muzafer? – A hangja eléggé meglepett volt, de ugyanakkor mintha szemrehányás is lett volna benne. Közben engemet nézett.

– Mehmet, drága barátom! Üdvözöllek. Megéheztél?

– A fiúkkal találkozunk, csak megláttalak és nem hittem a szememnek – ezzel felém nézett ismét.

– Már összefuthatnánk négyesben is, jó régen volt, hogy együtt töltöttünk egy kis időt.

– Igen, de ez leginkább tőled függ, hiszen mindig dolgozol, utána meg Ecével töltöd az idődet. Apropó, Ece merre van? És hogyhogy most, munkaidőn belül itt vagy?

– Apám ma kettőtől szabadot biztosított Ecének és nekem is. Így idejöttem egy kedves barátommal egy kései ebédre. Ece is csatlakozik hozzánk lassan. Jaj – fordult most hozzám, és a táskájába nyúlva a nagy borítékot nyújtotta felém.

– Elhoztam a szobádból, és ma a bazárból is érkeztek csomagjaid, amit majdnem el is felejtettem mondani.

– Köszönöm, mondtam, hogy nélküled elvesztem volna.

Majd az idegen, jóképű férfi visszavette a szót.

– Mondd meg, légy szíves, Ferzi úrnak, hogy valamelyik nap jöjjön be az irodámba, készen vannak a papírok, amiket kért.

Majd nem bírta tovább.

– Muzafer, a hölgy kicsoda?

– Mondtam, Mehmet, egy nagyon kedves barátom, amúgy az egész családé, és Ece barátnője.

– Jó napot! – nyújtottam a kezemet. – Deutsch – majd kezet ráztunk. Ő meg Yilmiz, majd Muzaferhez fordult.

– Hogy halad az esküvői készülődés?

– Elég jól állunk, bár meglep a kérdésed, hiszen te vagy az egyik tanú, és szerintem rendesen vagy informálva. – Közben rám nézett, és mosolyogva kacsintott, ami a drága úriember figyelmét még jobban felkorbácsolta, de a pincér kihozta az ennivalónkat, így azt mondta, ha Ece megjön, majd idejön köszönni. Én meg, hogy visszaadjam a sok bámulást:

– Alig várjuk, drága Mehmet – és rákacsintottam, amitől olyan zavarban volt, hogy rögtön sarkon fordult és egy távolabbi asztalhoz ült, pont úgy, hogy teljesen ránk lásson.

– Mehmet Ece első unokatestvére. Nagyon jóban vannak, de szerintem most azt hiszi, hogy nekünk valamilyen kapcsolatunk van.

– De te inkább adtad a lovat alá – néztem rá tettetett rosszallással.

– Ja, mintha te nem élvezted volna. Most is folyton minket néz. Szerintem alig várja, hogy Ece megjöjjön, szerintem most abban is kételkedik, hogy jönni fog.

– Pedig akkor téved, Ece pont felénk tart. – Mosolyogva integettem neki. Most is kifogástalanul nézett ki, egy igazi szépség volt.

– Édesem! – adott egy puszit Muzafer arcára majd mikor felálltam, szinte a nyakamba borult. De még le sem ültünk, az uraság ott is termett, amin nagyon jól szórakoztam. Ece kérésére leült pár szó erejéig, s hogy oldjam egy kicsit a feszengését, átadtam Ecének a Muzafer által elhozatott borítékot.

– Drágám, ez a tiéd. Muzafert kértem meg, hogy hozza el a szobámból, mert már nem volt időm visszamenni a szállodába.

– Ez az, amire gondolok? – és már kezdte is bontani a csomagot. Mehmet elköszönt, és visszament a barátaihoz. Muzafer is jelezte, hogy odamegy pár percre hozzájuk. Mi Ecével nekiálltunk lapozni a katalógust, és mondtam, hogy bejelöltem öt menyasszonyi ruhát, ami szerintem hozzá illene. Majd mikor visszajött Muzafer, Ece hirtelen becsukta a katalógust, és nekünk címezve megkérdezte:

– Na, meséljetek, miről maradtam le?

– Mehmet kiszúrt minket, ide is jött. Szerintem azt hitte, hogy a hátad mögött én csajozom, bár kicsit sértő, mert barátok vagyunk, de látnod kellett volna. Egy kicsit adtuk is a lovat alá.

– Én még rá is kacsintottam, hogy viszonozzam azt, hogy le sem vette a szemeit rólam. Nagyon zavarba hoztam, ami neki nem sikerült.

Ezután mindent elmeséltünk, közben kávét rendeltünk. Teljesen jól sikerült a délutánunk, de vajon miért éreztem azt, hogy itt van Can és engemet néz? Vagy már ennyire berögződött volna? Nem mertem körbenézni, mert fogalmam sem volt, hogy mit csinálnék, ha megpillantanám. Aztán kicsit összeszedve magamat kértem, menjünk vissza a szállodába, hogy le tudjak zuhanyozni és át tudjak öltözni. Muzafer és Ece odament a hármas társasághoz elköszönni, én inkább minél gyorsabban ki szerettem volna menni innen, nehogy véletlenül tényleg Canba ütközzek. Az étterem előtt leültem egy padra, és csak bámultam a sirályokat. Aztán mikor kijöttek ők is, elsétáltunk a szállodába és megegyeztünk: negyven perc múlva a recepciónál találkozunk. De még mindig nem tudtam meg, hogy hova is megyünk vacsorázni.

Megnéztem az üzenetet, hogy hány órában egyeztek meg azok ketten. Nem is bánom, hogy most rögtön indulhatok, és nem kell még egy órát várnom. Eléggé húzós nap van mögöttem, és az éjjelem sem volt a megszokott. Azután reggel, mikor megláttam a gyalogátkelőnél, na, ott teljesen végem lett. Ő sem vette le rólam a szemeit. Olyan szívesen kiszálltam volna az autóból, magamhoz öleltem volna, talán soha el sem engedtem volna. Szerettem volna csókolni, újra magamba szívni az illatát. Milyen szép is lenne, ha ő is ezeket az édes gyötrelmeket élné át, mint én! Nagyon kellett összpontosítanom a munkámra, mert ott egy kis hiba sem fért bele. Úgy döntöttem, hogy átsétálok az étterembe; nincs olyan messze, meg úgy is rám fér, hogy kiszellőztessem a fejemet egy kicsit. Valahogyan ki kell józanodnom, hiszen lehet, hogy ma reggel láttam utoljára és meg sem tudom találni, hisz’ a vezetéknevét sem tudom, így nagyon nehéz bárkit is megtalálni, főleg egy turistát. De nem adom fel! Már az étterem bejárata felé mentem, mikor a nevemet hallottam.