Fordította

Dranka Anita

Dale-nek

„Mindenen van repedés. Ott jön be a fény.”

Leonard Cohen

„A kapitalisták nem akarják, hogy bárki is lecsatlakozzon a gazdasági hálózatról.”

Anonim kommentelő, azdailysun.com

ELŐSZÓ

MIKÖZBEN EZT ÍROM, ők ott vannak mindenhol, szerte az egész országban…

Az észak-dakotai Draytonban egy hatvanhét éves egykori San Franciscó-i taxisofőr az éves cukorrépa-betakarításon dolgozik. Napkeltétől napnyugtáig szedi a terményt, sokszor a fagypont alá süllyedő hőmérsékletnél, és segít a földekről beguruló teherautókról leborítani a több tonna cukorrépát. Éjszakánként a kisbuszban alszik, ami akkor vált az otthonává, amikor az Uber kiszorította a taxizásból, és lehetetlenné tette számára, hogy fizesse a lakbért.

A kentuckyi Campbellsville-ben egy hatvanhat éves egykori generálkivitelező árut pakol éjszakai műszakja alatt az Amazon egyik raktárában; több mérföld hosszan tolja a kerekes kocsit a betonpadlón. Agyzsibbasztó munka; az asszony igyekszik minden árucikk kódját pontosan leolvasni, hogy ne rúgják ki. Reggel visszatér kis lakókocsijába az Amazonnal leszerződött lakókocsi-parkolók egyikében, melyeket a cég direkt a hozzá hasonló nomád munkások elszállásolására bérel.

Az észak-karolinai New Bernben egy nő, akinek otthona egy könnycseppforma lakókocsi – olyan kicsi, hogy motorkerékpárral is vontatható –, éjjel egy barátja kanapéján alszik, míg napközben munkát keres. A harmincnyolc éves, nebraskai születésű nő még mesterdiplomával sem talál állást, annak ellenére, hogy csak az elmúlt hónapban több száz helyre adta be a jelentkezését. Tudja, hogy a cukorrépaföldön van felvétel, de ahhoz, hogy átkeljen a fél országon, több készpénzre lenne szüksége, mint amennyivel jelenleg rendelkezik. Eleve azért költözött lakókocsiba, mert évekkel ezelőtt elveszítette addigi állását egy nonprofit szervezetnél. Miután pozíciójának fenntartására nem érkezett több támogatás, nem engedhette meg magának, hogy fizesse a lakbért és a diákhitelét is.

A kaliforniai San Marcosban egy harmincas éveiben járó pár 1975-ös GMC lakóautójában él, és út menti sütőtökárus standot üzemeltet, mellette gyerekvidámparkot és állatsimogatót. Mindezt öt napba telik felállítani egy üres telken. Pár héten belül karácsonyfa-árusításra váltanak.

A coloradói Colorado Springsben egy hetvenkét éves kisbuszlakó, aki három bordáját törte el, miközben karbantartóként dolgozott egy kempingben, most épp a családjánál lábadozik.

———

VÁNDORMUNKÁSOK, CSAVARGÓK, nyughatatlan lelkek mindig léteztek. Most azonban, a harmadik évezredben egy újfajta vándorló törzset láthatunk születőben: olyan emberek indulnak útnak, akik korábban sosem gondolták volna, hogy nomáddá válnak. Lemondanak a hagyományos házakról és lakásokról, hogy guruló otthonaikba költözzenek – kisbuszokba, használt lakóautókba, iskolabuszokba, sátortetős kisteherautókba, utánfutós lakókocsikba és egyszerű személygépkocsikba –, és messze guruljanak azoktól a lehetetlen döntésektől, amelyek előtt a középosztály áll. Többek közt az ilyenektől:

Eszel inkább, vagy megcsináltatod a fogaidat? A hiteled törlesztőrészletét fizeted ki, vagy a villanyszámlát? Az autód törlesztőjét fizeted ki, vagy gyógyszert veszel? A lakbért fizeted be, vagy a diákhiteled törlesztőjét? Meleg ruhát veszel, vagy benzint, hogy munkába járhass?

Sokak számára a válasz eleinte radikálisnak tűnhetett.

Saját magadnak nem adhatsz fizetésemelést, de mi lenne, ha elhagynád azt, ami a legnagyobb költséggel jár számodra? Ha a téglából és malterból épült otthon helyett olyanban élnél, ami kerekeken gurul?

Vannak, akik hajléktalannak nevezik őket, de az új nomádok elutasítják ezt a címkét. Hajlékkal és közlekedési eszközzel is rendelkeznek, így másik szót találtak magukra: háztalanoknak nevezik magukat.

Messziről nézve többekről azt hihetnénk, gondtalan, nyugdíjas lakókocsis utazókról van szó. Amikor néha megengednek maguknak egy mozit vagy éttermi vacsorát, könnyedén beolvadnak a jelenlévők közé. Gondolkodásmódjukat és megjelenésüket tekintve nagyrészt középosztálybeliek. Mosodába viszik a ruháikat, és edzőtermekbe iratkoznak be, hogy használhassák a zuhanyt. Többen közülük akkor indultak útnak, amikor megtakarításaikat elvitte a gazdasági válság. Hogy hasuk és tankjuk ne maradjon üresen, hosszú munkaórákat dolgoznak nehéz, fizikai munkakörökben. Az alacsony bérek és emelkedő lakhatási költségek korában megszabadultak a lakbér és a hitel béklyóitól, hogy fennmaradhassanak. Igyekeznek életben maradni Amerikában.

Ahogy azonban másoknak sem, nekik sem elég a puszta túlélés. A kényszerhelyzetben hozott döntés csatakiáltássá vált a jobb életért vívott harcban. Embernek lenni azt jelenti, többre vágyunk a puszta fennmaradásnál. Amekkora szükségünk van élelemre és hajlékra, éppakkora szükségünk van reményre.

Az úton pedig ott vár bennünket a remény is – része a lendületnek, ami hajt előre. A lehetőségek előérzete széles, akár maga az ország. Csontig hatoló meggyőződés, hogy jönni fog valami jobb. Ott van, előttünk, a következő városban, a következő munkahelyen, a következő idegennel való találkozásban.

Némelyik ilyen idegen szintén nomád. Amikor találkoznak – akár az interneten, akár munka közben, akár egy táborhelyen, minden közműtől távol –, törzsekké válnak/alakulnak. Érzik a másikkal a közös sorsot, a rokonságot. Ha valamelyikük kisbusza lerobban, összekalapozzák a pénzt a javításra. Egyikről másikra ragad rá az érzés: valami nagy dolog történik éppen. Az ország gyors tempóban változik, a régi felépítmények leomlanak, a nomádok pedig valami új dolog születésének az epicentrumában vannak. A közös tábortűz körül, az éjszaka közepén mindez úgy érződik, mint egy utópia megcsillanása.

Amikor ezt írom, épp ősz van. Hamarosan itt a tél. A szezonális munkáknál megkezdődnek a rutinszerű elbocsátások. A nomádok szedik a sátorfájukat, és visszatérnek igazi otthonukba, az útra, vérsejtekké válnak az ország vérkeringésében. Elindulnak felkeresni családtagjaikat, barátaikat, vagy csak egy helyet, ahol meleg van. Lesz köztük, aki átautózik a kontinensen. Mindannyian számolják majd a mérföldeket, amelyek úgy bomlanak ki előttük, mint egy Amerikát ábrázoló filmszalag. Gyorséttermek és bevásárlóközpontok. Hó alatt szunnyadó szántóföldek. Autókereskedések, modern templomok és éjjel-nappal nyitva tartó bisztrók. Jellegtelen síkságok. Legelők, rég bezárt gyárak, üzemek és nagy, dobozszerű hipermarketek. Hófödte hegycsúcsok. Az út melletti táj folyamatosan suhan el mellettük, egész nap, éjszakába nyúlón, míg be nem köszönt a kimerültség. Fáradt tekintetű nomádjaink helyet keresnek, ahol lehúzódhatnak az útról megpihenni. Bevásárlóközpontok parkolóiban, csendes kertvárosi utcákon, kamionparkolókban, a járó motorok altatódala mellett. Aztán a kora reggeli órákban, mielőtt bárki észrevenné őket, már ismét kint vannak a főúton, és hajtanak tovább, abban a biztos tudatban, hogy Amerika utolsó szabad földdarabja egy parkolóhely.

Első rész

ELSŐ FEJEZET

A Befogad-lak

A FOOTHILL AUTÓPÁLYÁN, Los Angelestől körülbelül egyórányira a kontinens belseje felé, hegység emelkedik az északra tartó forgalom előtt, és hirtelen véget vet a kertvárosi környezetnek. Ez a vadon a San Bernardino-hegység déli széle, az Egyesült Államok Földtani Intézetének szavaival élve „magas, meredek emelkedő”. Ez a képződmény tizenegymillió éve kezdett kialakulni a Szent András-törésvonal mentén, és napjainkban is egyre emelkedik, minden évben pár milliméternyit, ahogy a Csendes-óceáni-lemez és az Észak-amerikai-lemez egymásra torlódik. A csúcsok azonban mintha sokkal gyorsabban nőnének, mikor autóval tart feléjük az ember. A látványtól a sofőr kiegyenesedik, és mellkasában duzzadó érzés alakul ki, mintha hélium gyűlne a bordái között, elég hélium ahhoz, hogy a levegőbe emelkedjen tőle.

Linda May megmarkolja a kormánykereket, és rózsaszínes árnyalatú bifokális szemüvegén át a közelgő hegyeket nézi. Vállig érő ezüstös haját műanyag hajcsat fogja össze, hogy ne hulljon az arcába. A Foothill autópályáról ráfordul a 330-as főútra, ami City Creek Road néven is ismert. Az aszfalt pár mérföldön át lapos, széles csíkként fut tovább, majd meredek szerpentinné keskenyedik, mindkét irányban egyetlen sávvá, és megkezdődik az emelkedő a San Bernardino Nemzeti Erdő felé.

A hatvannégy éves nagymama egy Jeep Grand Cherokee Laredót vezet, amelyet totálkárossá törtek és leselejteztek, mielőtt Linda megvette egy roncstelepről. A motorhibajelző lámpa szeszélyes: akkor is felvillan, amikor semmi gond nincs, közelebbről megnézve pedig az is látszik, hogy az összetört, lecserélt motorháztető fehér festésének színe egy fél árnyalattal eltér a karosszéria többi részétől. A jármű ugyanakkor több hónapnyi javítási munkálat után végre üzemképes. Egy szerelő új vezérműtengellyel és emelőkkel látta el. Linda is megtette, amit tudott: a homályos fényszórókat egy régi póló segítségével bedörzsölte rovarirtóval, amolyan „csináld magad” módon. A dzsip most először húzza maga után Linda otthonát: egy apró, halványsárga utánfutós lakókocsit, amit gazdája Befogad-laknak hív. (Ha a látogatónak elsőre nem esik le a poén, Linda mondatba foglalja: „Igen, van bent hely, befogadlak!”, és elmosolyodik, arcán megjelennek mély nevetőráncai.) A lakókocsi öntött üvegszálas őskori lelet, egy 1974-es Hunter Compact II, melyet eredetileg úgy reklámoztak, hogy „az örömteli utazás csúcsteljesítménye”, ami „a nyílt úton kiscicaként követ, de a nehéz terepen úgy masíroz végig, akár a tigris”. Négy évtizeddel később a Befogad-lak bájosan retró mentőkapszulának tűnik: lekerekített szegélyű, ferde oldalú doboznak, amely geometriailag nagyban hasonlít a polisztirol dobozokra, amelyekbe egykor a hamburgert csomagolták. A lakókocsi belseje hosszában három méter, nagyjából ugyanakkora, mint az ekhós szekéré, amelyen Linda szépanyja kelt át az országon több mint száz évvel ezelőtt. Van benne pár jellegzetesen 1970-es évekbeli vonás: a falakat és a mennyezetet krémszínű, steppelt műbőr borítás fedi, a padlót mustárszínű, avokádómintás linóleum. A teteje épp csak olyan magas, hogy Linda fel tud állni benne. Miután 1400 dollárért megvette a lakókocsit egy árverésen, így írta le a Facebookon: „Belül 160 centi magas, én meg 158 centi vagyok. Tökéletesen passzolunk.”

Linda May a kutyájával, Cocóval.

Linda a Hanna-síkságig vontatja a Befogad-lakot, egy kempingig a Big Bear Lake partjának északnyugati részén lévő fenyőerdőben. Itt a május, Linda pedig úgy tervezi, szeptemberig itt marad. Ellentétben azonban a több ezer nyaralóvendéggel, akik kikapcsolódásképpen keresik fel minden évben a San Bernardino Nemzeti Erdőt – ezt a hatalmas vadont, ami nagyobb, mint Rhode Island állama –, Linda munka céljából érkezett. Ez a harmadik nyara, melyen kempingvezetőként alkalmazzák: a szezonális munka olyan munkaköröket fed le, mint a karbantartó, pénztáros, felügyelő, biztonsági őr és köszöntőbizottság. Lelkesen várja, hogy munkához láthasson, és megkapja a visszatérő munkásoknak járó emelést, aminek köszönhetően órabére 9,35 dollár lesz, húsz centtel több, mint előző évben. (A kaliforniai minimálbér akkor óránként 9,00 dollár volt.) Bár őt és a többi kempingvezetőt a cég írott foglalkoztatási szabályzata értelmében „igény szerint” kitétellel alkalmazzák – ami azt jelenti, hogy bármikor kirúghatják őket ok és előzetes értesítés nélkül –, azt mondták neki, minden héten számíthat rá, hogy meglesz a negyvenórányi munka.

Akik először dolgoznak itt, néha azt remélik, fizetett nyaralásban lesz részük a paradicsomban. Nem hibáztathatjuk őket: az álláshirdetések csillogó patakok és vadvirágokkal teli tisztások képeivel vannak tele. A Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal nevű koncessziós cég, Linda munkaadójának brosúráján ősz hajú nők mosolyognak vidáman a napfény pettyezte tóparton, egymásba karolva, mintha barátnők lennének egy nyári táborban. „Táborozzon fizetésért!” – csábít egy munkaerőt toborzó hirdetés az American Land & Leisure-től, egy másik, kempingvezetőket kereső cégtől. Alatta a beszámolók: „Alkalmazottaink szerint: »A nyugdíjas évek sosem teltek még ilyen vidáman!« »Életre szóló barátságok születtek.« »Egészségesebbek vagyunk, mint az elmúlt években bármikor.«”

Az újoncok közismerten morognak – és időnként fel is mondanak –, amikor szembesülnek a munkával járó, kevésbé festői feladatokkal: a részeg, zajos kempingezők kordában tartásával, a tábortüzek nyomában maradt rengeteg hamu és üvegcserép ellapátolásával (a zűrösebb vendégek szeretnek palackokat dobálni a lángok közé, hogy lássák, ahogy felrobban), valamint az árnyékszékek napi háromszori kitakarításának rituáléjával. Bár az árnyékszékek takarítása minden kempingvezetőnek a legkevésbé kedvelt feladata, Lindát ez sem rázza meg, még némi büszkeséget is érez, amiért jól végzi el a feladatot.

– Szeretném, ha tiszták lennének, mert a kempingezőim használják őket – mondja. – Nem vagyok koszfóbiás. Az ember felhúz egy gumikesztyűt, és nekilát.

Ahogy Linda eléri a San Bernardino-hegységet, a kilátás a völgyre csodálatos, de eltereli a figyelmet. Az út keskeny, a széle épphogy csak megvan annyi, hogy padkának hívhassuk. Pár útszakaszon csak az üres levegő látható a lejtőbe kapaszkodó aszfaltcsík szélén túl. A sofőröket különféle táblák figyelmeztetik. „Sziklaomlásveszély!” és „Kerülje el a túlmelegedést! Kapcsolja ki a légkondit a következő 14 mérföldön!” Lindát azonban mindez nem zaklatja fel. Közel két évtizeddel ezelőtt eltöltött annyi időt kamionosként, hogy nem rettentik el a nehéz útszakaszok.

Egy lakóautóban haladok közvetlenül Linda előtt. Újságíróként már másfél éve töltök el vele időnként némi időt; személyes találkozóink között oly sokat beszéltünk telefonon, hogy mostanra minden hívásnál már azelőtt a fülemben cseng ismerős köszönése, még mielőtt felvenné: a dallamos „Hellóóó-óóó”, ugyanazzal az éneklő hangsúllyal, ahogy egy kisbabának mondanánk, hogy „Kukucs!”

Lindával akkor ismerkedtem meg, amikor egy magazinba írt cikkemhez folytattam kutatást az amerikai nomádok – a folyamatosan úton lévők – egyre népesebb szubkultúrájáról.{1} Lindához hasonlóan számos ilyen vándor egy gazdasági paradoxon elől próbált menekülni: az emelkedő bérleti díjak és alacsonyan stagnáló bérek ütközése elől, ami olyan volt, mintha megállíthatatlan erő ütközne egy mozdíthatatlan tárggyal. Úgy érezték, satuba kerültek, minden idejüket kimerítő, lélekgyilkos munkába ölték, ami alig fizetett annyit, hogy teljen belőle a lakbérre vagy hiteltörlesztőre, és sem esélyük nem volt arra, hogy hosszú távon javítsanak a helyzetükön, sem annak az ígérete nem csillogott a szemük előtt, hogy valaha is nyugdíjba vonulhatnak.

Ezek az érzések kemény tényeken alapultak: a bérek és a lakhatási költségek olyan drámai aránytalanságot értek el, hogy egyre több amerikai számára vált a középosztálybeli élet nehezen elérhetőből elérhetetlenné. Miközben ezt írom, az egész Egyesült Államokban mindössze tucatnyi megye és egyetlen nagy agglomerációs körzet van, ahol a teljes munkaidős minimálbérből élő munkás megengedheti magának egy egyszobás lakás bérlését valós piaci áron. Az embernek legalább 16,35 dolláros órabér – több mint a szövetségi minimálbér kétszerese – kell ahhoz, hogy kibéreljen egy ilyen lakást, anélkül hogy többet költene lakhatásra a bevétele ajánlott 30%-ánál. Ez rettenetes következményekkel jár, főleg az amerikai háztartások azon egyhatodának, amelyek bevételük több mint felét lakhatásra költik. Számos, alacsony keresetű család számára ez azt jelenti, hogy alig valami marad élelemre, gyógyszerre és más, létszükségletnek számító dolgokra.

Akikkel találkoztam, azok közül többen úgy érezték, túl sokáig álltak vesztésre egy eleve megbundázott játékban. Így aztán találtak egy módszert, amellyel kijátszhatták a rendszert. Lemondtak a hagyományos, téglából és malterból épült házakról, megszabadultak a lakbér és a hitel béklyóitól. Kisbuszokba, lakóautókba és utánfutós lakókocsikba költöztek, és útnak indultak, egyik helyről a másikra, a jó idő nyomában, a tank megtöltését pedig szezonális munkákból finanszírozták. Linda is ennek a törzsnek a tagja, én pedig követtem őt, ahogy bejárta a nyugati államokat.

Amikor nekivágunk a meredek emelkedőnek a San Bernardino-hegység felé, halványulni kezd bennem az izgatottság, ami akkor öntött el, mikor a távolból megpillantottam a hegycsúcsokat. Hirtelen idegesség tölt el. Kissé megijeszt a gondolat, hogy esetlen lakóautómmal végighaladjak ezen a hullámvasúton. Amikor Lindát nézem, aki rozoga dzsipjével vonszolja felfelé a Befogad-lakot, igencsak megrémülök. Azt mondta, menjek előtte. Ő hátul akart lenni, mögöttem akart jönni. De miért? Attól tartott, hogy a lakókocsija elszabadul és hátracsúszik? Sosem tudtam meg.

Az első, a San Bernardino Nemzeti Erdőt jelző táblát követően fényes olajszállító tartálykocsi bukkan fel a Befogad-lak mögött. A sofőr türelmetlennek tűnik, kicsit túlságosan közelről követi Lindát, miközben nekivágnak az egymást követő S kanyaroknak, és Linda eltűnik a visszapillantómból. Egyre a dzsipjét keresem a tekintetemmel. Mikor az út újra kiegyenesedik, a kocsi sehol sincs, helyette a tartálykocsi jelenik meg újra a felfelé haladó, nyílegyenes úton. Lindának semmi nyoma.

Miután lehúzódtam egy út menti pihenőbe, hívni próbálom a mobilján, és várom az ismerős „Hellóóó-óóó”-t. A telefon kicseng, majd hangpostára irányít. Leparkolok a lakóautóval, kiszállok és nyugtalanul járkálok fel-alá a sofőroldal mellett. Újra próbálkozom. Nem veszi fel. Mostanra több autó – talán féltucatnyi – is előbukkant a kanyarból, hogy aztán továbbhajtson az egyenes útra, és elhaladjon a pihenő mellett. Megpróbálom leküzdeni a rám törő émelygést; az adrenalin átadja a helyét a pániknak, ahogy múlnak a percek. A Befogad-laknak nyoma veszett.

———

LINDA HÓNAPOK ÓTA VÁGYOTT RÁ, hogy ismét útnak indulhasson, és kempingvezetőként kezdhessen dolgozni. Mission Viejóban ragadt, Los Angelestől ötven mérföldnyire délkeletre, abban a bérelt házban, ahol lánya, Audra és veje, Collin élt három tizenéves gyerekükkel. Nem volt elég hálószoba, így Linda egyik unokája, Julian a konyhából nyíló, ajtó nélküli étkezőben aludt. (Ez még mindig kényelmesebb volt, mint a család előző lakóhelye, ahol egy gardrób szolgált az egyik lány hálószobájaként.)

Linda azt kapta, ami megmaradt: a bejárati ajtónál lévő kanapét. Egy szigetet. Bármennyire szerette is a családját, akkor is úgy érezte, megrekedt itt, főleg amikor a dzsipje egy szerelőműhelyben maradt. Valahányszor a család tagjai együtt indultak valahová, ahová őt nem hívták, mindenkinek el kellett haladnia Linda kanapéja mellett az ajtó felé menet. A helyzet kezdett kínos lenni. Linda aggódott. Vajon lánya családja bűntudatot érez, amiért nélküle is el akarnak tölteni némi időt? Hiányzott neki az autonómia is. „Inkább lennék a saját otthonom királynője, mint hogy királynőként éljek valaki más fedele alatt, még ha a saját lányom is az”, mondta nekem.

Ugyanakkor a családot egészségi problémáik alaposan próbára tették érzelmileg és anyagilag is, így Linda még nehezebben tudott volna támaszkodni rájuk. Unokája, Gabbi több mint három évig gyengélkedett, és időnként ágynyugalomra szorult egy rejtélyes idegrendszeri probléma miatt; később pozitívra tesztelték Sjögren-szindrómával, egy autoimmun betegséggel. Másik unokája, Julian egyes típusú cukorbetegséggel küzdött. Lányát, Audrát súlyos köszvény gyötörte. És ha ez még nem lett volna elég, Collinnál, a kenyérkeresőnél komoly migrén és szédülés alakult ki, ami miatt kénytelen volt otthagyni irodai munkáját.

Lindának egy ponton megfordult a fejében, hogy szezonális állásra jelentkezik az Amazon egyik raktárában, az internetes kereskedőcég által vándormunkások toborzására alapított CamperForce program keretén belül. Évekkel korábban azonban dolgozott már ilyen helyen, és a kézi vonalkód-leolvasó használatával járó ismétlődő mozdulatsor sérülést okozott neki, melynek látható nyoma is maradt: egy szőlőszem méretű dudor a jobb csuklóján. Még rosszabb volt az, amit szemmel nem lehetett látni: a jobb karján a hüvelykujjától a csuklóján és a könyökén át a válláig, majd a nyakáig felsugárzó, égető fájdalom. Egy két és fél decis bögre vagy egy serpenyő felemelése elég volt ahhoz, hogy kiváltsa a fájdalmas nyilallást. Linda úgy vélte, íngyulladásról lehet szó, de az, hogy tisztában volt ezzel, nem segített megszüntetni a fájdalmat. És amíg ez meg nem gyógyult, addig nem mehetett vissza dolgozni.

Az elszegényedett és a kanapészigeten ragadt Linda megpróbált a jövőjére összpontosítani a Befogad-lak tulajdonosaként és egyetlen lakójaként. Mielőtt a családjához költözött volna, munkahelyről munkahelyre vándorolt egy hét méter hosszú, 1994-es El Dorado lakóautóban, amely már kezdett szétesni, és folyt belőle a benzin. Így jó érzés volt lecserélni egy kisebb, utánfutós lakókocsira, még ha a Befogad-lak igényelt is némi munkát. Előző tulajdonosai a szabadban hagyták az oregoni partvidék sós levegőjén, és egyes fém alkatrészek rozsdásodni kezdtek, az üvegszálas karosszériát narancssárga rozsdacsík csúfította el. Linda a szabadidejében elkezdett lakóautó-felújítással foglalkozni. Első feladataként kikevert egy csiszolóanyagot, melynek titkos összetevője leturmixolt tojáshéj volt, és eltávolította vele a rozsdafoltokat. Következő feladata a kényelmes ágy kialakítása volt. A lakókocsi rendelkezett egy kisebb étkezővel a hátsó fal mentén; Linda eltávolította az asztalt, majd kartonpapírból kivágott egy sablont, ami illeszkedett a padok tetejére. Mikor szomszédai kidobott tárgyai közt megjelent egy másfélszer két méteres párnázott matrac, ami teljesen újnak tűnt, Linda megmentette. Felhasította a matracot, eltávolította és eldobta a rugókat, mint egy halárus, aki hatalmas halat tisztít meg, majd kivette a bélés rétegeit, filctollal bejelölt rajta egy akkora részt, mint a sablonja, és szőnyegvágó késsel eltávolította a fölösleget. Miután méretre vágta a külső borítást is, hogy passzoljon rá, újra összevarrta a matracot, szegéllyel és mindennel, majd újra megtöltötte, így tökéletes, 180×90 centiméteres minimatrac jött létre.

– Ha keskenyebb lenne, nem lenne nagy élmény együtt aludni az alvócimborámmal – mondta, és Cavalier King Charles spánielje, Coco felé intett. – Így kilencven centi széles lett, mindkettőnk kedvéért.

Az azt megelőző napon, hogy útnak indult volna a Hanna-síkság felé, megkérdeztem Lindát, izgatott-e. Úgy nézett rám, mintha ez lenne a legegyértelműbb dolog a világon.

– Hát persze! – mondta. – Nem volt autóm. Nem volt pénzem. Azon a kanapén ragadtam.

Az 524 dolláros állami nyugdíj kitart addig, amíg megkapja az első fizetést új munkahelyén.{2} Linda készen állt arra, hogy ismét kinyíljon előtte a kanapéméretűre zsugorodott világ. Túl sokáig élt megszokott szabadsága nélkül, az újdonságok és lehetőségek okozta felvillanyozódás nélkül, ami azzal jár, ha folyamatosan úton van az ember. Ideje volt indulni.

Május hatodikának reggelén enyhe, borult volt az idő. Linda és családtagjai összeölelkeztek búcsúzóul.

– Ha odaérek, felhívlak titeket – ígérte. Beültette Cocót a dzsipbe, és elindult az autószerelő-műhely felé, ahol felpumpálta felemás, töredezett, kopott kerekeit. Pótkereke nem volt. Ezután jött a Shell benzinkút, ahol megtankolt, majd bement a blokkért és pár doboz piros Marlboróért. A fiatal eladó bólogatott, amikor Linda azon nosztalgiázott, hogy tizenéves korában negyed dollárba került egy gallon benzin, a mostani 3,79 dollárhoz képest.

– 1 dollárért akár egész nap autózhattál – mondta a fejét rázva, és elmosolyodott.

Úgy tűnt, semmi nem tudja elrontani Linda kedvét, még az sem, hogy mikor visszatért a dzsiphez, az ajtók zárva voltak, és a kocsikulcs bent maradt. Coco a hátsó lábain állt, mancsával a sofőroldali ajtón, és a farkát csóválta. Alighanem rálépett az ajtózárra, gondolta Linda. Az ablak azonban pár centire le volt húzva. Hoztam a kisbuszomból egy hosszú nyelű grillgyújtót, betuszkoltam a kezemet a résen, és a gyújtóval kioldottam a zárat. Utunk így folytatódhatott.

A Befogad-lak egy raktárban várakozott a Kalifornia partvidékét az állam kietlenebb, sivatagos belsejétől elválasztó hegyvonulat, a Santa Ana-hegység túloldalán fekvő Perris külvárosában. Ahhoz, hogy odajussunk, az Ortega autópályán kellett végighaladnunk. Ez az állam egyik legveszélyesebb útja – a Los Angeles Times egyik riporterének szavaival élve „a terjeszkedő városok, a rossz sofőrök és az elavult útépítési technikák frontális ütközése jellemzi”. A kanyargó út gyakran eldugul az Orange megye és a Los Angeles-i agglomeráció között ingázók miatt, most délben azonban szerencsére alacsony volt a forgalom. Linda hamarosan át is ért, és elhajtott a féltucatnyi lakókocsipark mellett, amelyek kagylóként tapadtak Lake Elsinore nyugati szélére. Három évvel ezelőtt ő is itt élt, a Shore Acres lakókocsiparkban; havi 600 dollárért bérelt egy telepített lakókocsit a repedezett aszfaltúton, ami az autópályától a vízpartig vezetett.

Linda egy Target szupermarketben bevásárolt annyi élelmet, hogy kitartson a jövő hétig, amikor érkezik az újabb állami nyugdíj: egy nagy kartondoboznyi zabkását, másfél tucat tojást, darált marhahúst, kolbászt, hamburgerzsömlét, kekszet, mogyoróvajat, paradicsomot, mustárt és két liter tejet. Bár pár nap hátravolt még munkakezdésig, a parkolóból felhívta leendő főnökét, mert azt akarta, hogy a férfi tudja róla: megbízható, és komolyan veszi a munkát. Már úton van, közölte vele, és úgy tervezi, sötétedés előtt ér a Hanna-síkságra.

A 74-es főúttól északra elterülő tárolóhelyen, egy szögesdróttal és napszítta amerikai zászlók sorával koronázott drótkerítés mögött ott várt a Befogad-lak. Linda áthajtott a kapun. A jelen lévő szerelő, egy Rudy nevű sovány, ősz kecskeszakállas férfi kijött, hogy üdvözölje. Tréfálkoztak, miközben Linda előkészítette a lakókocsit, és megpróbálta felidézni teendői sorát.

– Olyan az agyam, mint az acélcsapda. Semmi nem jut se ki, se be – viccelődött Rudy. Csevegés közben Linda túl gyorsan lépett le a lakókocsi ajtajáról, és a Befogad-lak libikókaként ingott meg egyetlen tengelyén, hátsó vége nagy robajjal a földnek ütközött.

– Ki kellett volna hagyni a fahéjas csigát ma reggel, mi? – ugratta Rudy.

Linda visszanyerte az egyensúlyát.

– Nem kellene kapkodnom – mondta. Szerencsére nem sérült meg sem ő, sem a Befogad-lak.

Linda megerősített a lakókocsi elején egy tartószerkezetet, amely a két, tízkilós gázpalackot tartotta – ezek működtették a hűtőt, a rezsót és egy kis fűtőtestet. Végül Rudy segített neki a dzsiphez rögzíteni a Befogad-lakot. Linda beindította a motort, és elindult, eleinte óvatosan. Integetett, miközben kigördült a kapun. Ahogy a régi reklámbrosúra is állította: a lakókocsi követte, akár a kiscica.

———

MIKOR A SAN BERNARDINO-HEGYSÉGBEN megtett első pár kanyarunk után Linda nem bukkant fel újra, agyamban lehetséges katasztrófák sora játszódott le. Lehet, hogy elromlott az autója. Lehet, hogy leeresztett az egyik kereke – pótkerék híján ez elég rossz lenne –, vagy, ami még rosszabb, durrdefektet kapott. Egyre erősebb félelmek kaptak erőre bennem. Mi van, ha a Befogad-lak lekapcsolódott, és legurult a domboldalon? Mi van, ha a dzsip kisodródott egy éles kanyarban, le a kanyonba, mint a Thelma & Louise legendás jelenetében?

Épp beindítottam a motort, hogy visszamenjek megkeresni, mikor megcsörrent a telefonom. „Mindjárt ott vagyok”, mondta Linda. Azonnal rám tört a megkönnyebbülés, amikor megláttam a kanyarban, de hamar el is múlt. Linda megállt mellettem, és a lakókocsira mutatott, amin azonnal feltűnt valami szokatlan. A gázpalackok tartója üresen állt. Mindkét palack lerepült róla az éles kanyarokban. Az egyiket még mindig tartotta a csöve, és menet közben neki-nekivágódott a Befogad-laknak, aminek az üvegszálas karosszériájából már ki is hasított egy tízcentis darabot. A másik teljesen levált, és úgy gurult végig az úton, mint egy robbanékony ördögszekér. A szorosan Linda mögött haladó tartálykocsi nagy ívben kanyarodni kezdett, hogy kikerülje, és elszáguldott Linda mellett, akinek szerencséje volt, és le tudott húzódni az út szélére. A szökevény gázpalack megállt az út túlsó oldalán. Linda felmérte a helyzetét – egy be nem látható kanyar külső szélén állt, ahol a közeledő autósok nem láthatták –, és ellenállt a késztetésnek, hogy elinduljon a palackért. Emlékszik, az járt a fejében: „ez egy húszdolláros gázpalack, én viszont egy felbecsülhetetlen értékű személy vagyok!” Lecsavarozta a megmaradt palackot, és betette a lakókocsiba.

A majdnem-katasztrófa elhárítása után Linda folytatta útját az emelkedőn. Áthajtott két településen, Arrowbear Lake-en és Running Springsen, ahová telente síelőket és snowboardosokat vonzottak a hegyek lejtői, most azonban kerékpárosokat és túrázókat. Elhaladt a Big Bear Lake néven ismert, olvadás táplálta víztározó évszázados gátja mellett, majd végighajtott az északi parton, ahol rétisasok éltek. Ezután következett a Grout-öböl és egy apró városka, Fawnskin, amely jelenlegi nevét a huszadik század elején élt ingatlanfejlesztőktől kapta – úgy vélték, egy „Grout” [Üledék v. Földtúró] nevű település nem vonzaná annyira a nyaralóvendégeket. A vegyesboltban mindent lehetett kapni, amire a vadonba induló kalandozónak szüksége lehet: horgászfelszerelést, söralátétet, tobogánt, gumiláncot, hálózsákot, napernyőt és sörétes puska formájú üvegben árult italt szuvenírnek. („Tequila”, magyarázta a pénztáros.) A közeli városi park tele volt egyenruhás férfiak üvegszálas szobraival – volt köztük egy baseballjátékos, egy indián törzsfőnök, egy cowboy, egy tűzoltó, egy vadászpilóta, egy kalóz és egy autópálya-rendőr. Úgy festettek, mint akik mindjárt énekelni kezdik a „Y.M.C.A.”-t.

– Mennyi szobor! – kiáltott fel Linda egy Fawnskinben tett későbbi látogatása alkalmával. – Miért nincs köztük egy nő sem? – Ezután újabb szobrokat vett észre: két, ekhós szekeret vontató ökörét. Az a kettő nőstény lehet, vetette fel Linda, mivel nem rendelkeztek látható nemi szervekkel, és egyedül ők végeztek bármiféle munkát. Innentől valahányszor elhaladt a park mellett, mindig odakiáltott nekik: „Sziasztok, lányok!”

A Rim of the World Drive-on Linda elhajtott egy magánbirtok mellett, melynek szigorúan zárt kapuin és „Tilos az átjárás” feliratú tábláin túl oda nem illően rendezett gyep látszott. Lelassította a dzsipet, és szinte lépésben fordult be a Coxey teherautóútra, ahol az aszfalt átadta helyét egy keréknyomokkal teli földútnak, melynek két oldalán sárgaviola bújt elő a kövek közül, és medveszőlő növesztette rózsaszín, urna formájú virágait. Látni lehetett még a 2007-es Butler 2 bozóttűz nyomait is: az elszenesedett fatönkök úgy emelkedtek ki a földből, mint egy hatalmas tarajos sül tüskéi. A lángok több mint 5600 hektárnyi erdőt elborítottak, köztük a Hanna-síkságot is, amely 2009-ig zárva tartott a helyrehozatali munkálatok miatt. Ahogy közeledett a táborhoz, Linda továbbra is lassan hajtott, és figyelmét a durva útra összpontosította, igyekezvén elkerülni a keményre száradt földút mély árkait. A Befogad-lak ott zötyögött mögötte.

Este hat óra körül volt, még mindig világos, amikor Linda megérkezett a kemping bejáratához. A 2100 méterrel a tengerszint felett fekvő Hanna-síkság több mint 1600 méterrel magasabban feküdt, mint Mission Viejo, ahonnan aznap reggel elindult. A levegő hűvösebb volt és ritkább. Linda megpillantott egy hirdetőtáblát, és kiszállt a kocsiból, hogy elolvassa. A tapaszok figyelmeztették a látogatókat, hogy óvakodjanak a kígyóktól, mindig oltsák el a tábortüzeket („AZ UTOLSÓ SZIKRÁIG”), és ne hozzanak olyan tűzifát, amelyben invazív betolakodók rejtőzködhetnek, például a tölgyfúró aranymoly nevű rovar, valamint olyan veszélyes kórokozók, mint a fuzáriózis és a hirtelen tölgyhalál okozói. Egy nagy méretű térkép mutatta a kanyargó út mentén elhelyezkedő nyolcvannyolc számozott táborhelyet, melyek mindegyike bérelhető volt, éjszakánként 26 dollárért. Volt egy számozatlan is, olyan közel a bejárathoz, hogy Linda látta onnan, ahol állt. Kevés kényelmi funkcióval rendelkezett: aszfaltozott parkolósávval, víz- és áramvételi lehetőséggel, egy asztallal ellátott piknikezőhellyel, valamint egy tűzrakóval. Előtte, egy tűzhangyák lepte, korhadó fatönk mellett egy táblán a „KEMPINGVEZETŐ” felirat állt.

Linda rátalált a helyre, amely az otthona lesz a következő négy hónapban.

———

AMELLETT, HOGY VÉGRE MEGKEZDHETTE A MUNKÁT, még egyvalami volt, ami miatt Linda már számolta a hátralévő napokat. Egy barátnője is ide készült, hogy együtt dolgozzanak. A hatvanéves Silvianne Delmars korábban még sosem dolgozott kempingvezetőként, de izgatottan várta, hogy kipróbálhassa magát benne. „Ha Linda mellettem van, egy hadsereggel is szembeszállnék!” – jelentette ki pár hónappal korábban. Silvianne egy 1990-es Ford E350 Econoline Super Club Wagonban élt, amivel időseket, majd elítéltek munkásbrigádjait szállították, mielőtt Silvianne megvette volna a Craigslisten, szivárgó tömítéseivel, fékhibáival, szikrázó szervokábelekkel, leharcolt gumikkal és baljós, reszelő hangot kiadó önindítóval. A napfény néha olyan szögben világított be az anyósülés melletti ablakon, hogy látszottak a rég lefestett felirat betűi: „Holbrooki Szépkorúak Szervezete”.

Silvianne két barátnője a „Mária királynő”, illetve az „Esmeralda” nevet javasolta a járműnek. Ő egyiket sem akarta előnyben részesíteni a másikkal szemben, így „María Esmeralda királynő”-nek nevezte el a kocsit, melynek belsejét élénk színű sálakkal, hímzett párnákkal és karácsonyfaégőkkel alakította saját ízlésére, egy kis oltáron pedig a Guadalupei Szűzanya, valamint Szahmet, az oroszlánfejű egyiptomi istennő szobrát helyezte el. Silvianne több akadály leküzdése után indult el kisbuszával: autóját ellopták, a csuklója eltört (biztosítása nem volt), új-mexikói háza pedig eladhatatlannak bizonyult.

– Amikor először alszol az autódban a belvárosban, úgy érzed magad, mint aki borzalmas kudarcot vallott; mint egy hajléktalan – mesélte. – De ez a legnagyszerűbb az emberekben: mindenhez hozzá bírunk szokni.

Silvianne a „María Esmeralda királynő” nevű kisbuszában.

Silvianne másfél évvel ezelőtt ismerkedett meg Lindával, mikor mindketten az Amazon raktárában dolgoztak éjszakai műszakban; Lindának itt sérült meg a csuklója. Silvianne jósnő volt, aki tarotkártyából jósolt, emellett dolgozott a vállalati egészségügy területén, kereskedelemben és ételszállításban, foglalkozott pincérkedéssel és akupunktúrával, az események láncolatát pedig, amelyek a kisbuszig juttatták, az isteni gondviselés jelének tartja: úgy véli, az istennő indította el a vándorcigányok életmódja felé. (Silvianne Wanders [Silvianne vándorlásai] című blogján így ír erről a váltásról: „Egy még nem egészen nyugdíjas korú baby boomer hátrahagyja egykori bányászkunyhóból lett házikóját, három részmunkaidős állását és a ragaszkodást a biztonság bármiféle illúziójához, amit az amerikai álomnak ez a megviselt maradványa még hozhatna elgyötört lelkének. A cél: útnak indulni, és nomád kalandként élni az életet, tarotjósnőként, sámánasztrológusként és a kozmikus változás ügynökeként, aminek mindig is szánta a sors.”)

Silvianne írt egy dalt, amit „a kisbuszlakók himnuszának” nevezett. Mikor először énekelte el nekem, a María Esmeralda királynő egy arizonai Burger King parkolójában állt, én pedig épp interjút készítettem Silvianne-nel, miközben a panírt csipegettem le a csirkefalatokról, mert a macskája, Layla másképpen nem volt hajlandó megenni. A dal a „King of the Road” dallamára íródott, és Silvianne rengeteget javítgatott rajta, amióta elkezdte megírni a szöveget az arizonai 95-ös autópálya egy elhagyatott szakaszán. A legújabb változata így szól:

Régi lakóbusz az otthonom

Egész világot bejárhatom

Lakbértől, szabálytól szabadon.

Nincs így se bajom, se bánatom.

Erdő hűvösében nyári éj,

Irány dél, ha közelít a tél!

Vándor szívemben még sok a cél.

Az út királynője így él!

Mind azt mondják, elment az eszem,

De a szívemre én nem veszem.

Néha kevés bár a kényelem,

Egyedül így szép az életem!

Szent minden föld, merre járok én

Mindenhol ezen a földtekén.

Az új Földünk nyomát keresném.

Az út királynője így él!

Minden mellékutat ismerek,

Földútra is bátran rámegyek,

Minden történetre fülelek,

Odaérek, bár lassan megyek.

Benzinfaló Ford kisbuszomban

Néha félek, de meg nem untam,

Hogy a világtól elszakadtam,

A rohanó életből kiváltam.

Bemutatom útitársamat,

Layla a név, amire hallgat.

Nem egy házimacs, de nem is vadul.

Az út királynői mi vagyunk!

Mikor Linda megérkezett a Hanna-síkságra, Silvianne még két óra távolságban volt tőle déli irányban, a María Esmeralda királynőben, amely egy barátja escondidói lakása előtt parkolt, ahol Silvianne élvezhette a mosógép és forró fürdő nyújtotta kényelmet. (Kisbuszlakó kifejezéssel élve ezt hívják „kocsibejáró-szörfölésnek”.) Már csak 40 dollárja maradt, és azt várta, hogy a postás meghozza a hitelkártyáját – tíz év óta az elsőt.

Linda első pár napja csendesen telt a kempingben. Láttak pár prérifarkast, és egy pumáról is beszéltek. Leesett pár centi hó, és Linda beüzemelt egy kis fűtőtestet, hogy felmelegítse a Befogad-lakot. Vett egy új gázpalackot. Hűtőjét egy mágnessel díszítette, amelyen az „Élj mindennap úgy, mintha Bee néni is látná” felirat állt a The Andy Griffith Show házvezetőnőjének képével. Szintén ide került egy óda a nomád élethez – a Mobile Kodger néven blogoló Randy Vining A Full Set of Stuff [Mindennel] című verse, amely így kezdődik: „Járom az utamat, megrakva mindennel / Nem több, mint mi elég, nem kevesebb, mint kell.” Sok könyvet olvasott. Egy kisbuszlakó barátja javasolta neki a Woodswoman: Living Alone in the Adirondack Wilderness [Erdő asszonya: élet egyedül az Adirondack vadonjában] című könyvet, és Linda szinte habzsolta: lenyűgözte a szerző, Anne LaBastille ökológus – aki Walden ihletésére saját maga építette fel kunyhóját 600 dollárnyi farönkből – függetlensége és takarékossága. Következő olvasmánya a Making Ideas Happen: Overcoming the Obstacles Between Vision and Reality [A megvalósítás: hogy az ötlet valóra váljon] volt, egy vállalkozó szelleműeknek íródott önsegítő könyv, amelyet alaposan átolvasott tanácsok után, hogy hogyan is kell felépítenie jövőjét, hogy elégedettséggel töltse el. Összebújt Cocóval, aki odahúzódott mellé közös matracukon, és néha felült, hogy hevesen megnyalja gazdája arcát.

– Jaj, ezek a puszik! – mondta Linda a kutyának. – El fog kopni a nyelved! Újat kell majd varrni neked, és ki fogja kifizetni?

Befogad-lak hótakaróval, Hanna Flat Kemping.

Vasárnap, amikorra Silvianne érkezését várta, Linda elment felfrissíteni magát a legközelebbi zuhanyzóba, ami tőle öt mérföldre volt, a Big Bear Lake partján lévő Serrano kempingben, és hideg betonfülkékből állt. A víztakarékosság miatt a csapok csak rövid ideig engedték a vizet, és zuhanyzás közben újra és újra meg kellett nyomni egy krómozott gombot. Mikor visszaért a parkolóba, Linda kifésülte hosszú fürtjeit a napfényben, majd hátravetette haját, mint egy samponreklámban.

– Elég fényes már? – kérdezte.

Silvianne délután érkezett meg, mustársárga, Frida Kahlót ábrázoló pólóban, lobogó foltvarrásos szoknyában, rózsaszín leggingsben és velúrmokaszinban. Megölelte Lindát, és bekukkantott a Befogad-lakba.

– A képeken nagyobbnak tűnt! – mondta.

Silvianne magas, karcsú nő. Hullámos, őszes barna haját frufruval viseli, hátul csattal összefogva, amiből pár szál kiszabadult. Le kellett hajolnia, hogy benézzen a lakókocsiba. Linda elmondta neki, mennyire szeret itt élni; régi lakóbuszából egyedül a zuhany és a vécé hiányzik. Utóbbit egy vödörre cserélte le, és eddig elégedett vele.

A kempingvezetők eligazítása hétfőn reggel 8.30-kor kezdődött a Big Bear felfedezőközpontban – egy, az Egyesült Államok Erdészeti Hivatala által vezetett oktatási intézményben –, és két napig tartott. A Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal előre csomagolt süteményeket osztott ki a résztvevőknek jutalomként. A dolgozók leginkább az ingyenes ebédet várták: az egyik nap hot dog volt, a másik nap csirke az El Pollo Locóból. Az ételen kívül mindannyian kaptak egy gesztenyebarna gyűrűs mappát, benne a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal 350 oldalas üzemeltetési szabályzatával, valamint részletes szóbeli tájékoztatót a munka természetéről. A kempingvezetőket ösztökélték arra, hogy szedjék fel kempingjeikben a „mikroszemetet” – celofán csomagolásdarabkákat, alufóliafoszlányokat, cigarettacsikkeket és egyebet –, valamint tisztítsák meg a talajt mindentől, ami „botlási kockázatot” jelent, például a grépfrútméretű tobozoktól, amelyek az erdő toronymagas nagytobozú sárgafenyőiről hullik. Tanmeséket is hallottak figyelmeztetésképpen, olyan hibákról, amelyeket el kell kerülniük. Egyszer egy balszerencsés munkás elfelejtette megnézni, nem parázslik-e a hamu a tűzrakó helyen, mielőtt kilapátolta belőle, és sikerült felgyújtania a golfkocsiját. Te ne tedd! Egy másik alkalommal egy kempingvezető eltörte a bordáját, amikor felmászott a kuka tetejére, hogy visszarögzítse a medvéket távol tartó láncot. „Az én voltam!” – kiáltott fel Linda, mire főnökei elszörnyedtek. Abban a hiszemben mesélték el a történetet, hogy az áldozat nincs jelen. (A balesetre előző nyáron került sor, amikor Linda a kaliforniai Mammoth Lakesnél dolgozott. A sérülés miatt egy ideig minden fájdalmat okozott neki: a légzés, a seprés, a rögös utakon haladás a golfkocsival, a lehajolás, még az is, ha együtt nevetett a kempingezőkkel. Családja és barátai ragaszkodtak hozzá, hogy elmenjen az orvoshoz, aki aztán megerősítette, hogy a borda eltört, és azt javasolta, ne emeljen öt kilónál nehezebbet, amíg meg nem gyógyul.)

Szerdán reggel nyolckor Linda és Silvianne egyforma egyenruhában vágtak neki első munkanapjuknak: barna nadrágban és khaki színű széldzsekiben, melyre egy hegycsúcsot ábrázoló logót varrtak a bal mell fölé. Öltözékük színe némileg hasonlított a szövetségi erdőőrökére; mint megtudták, ez az álca még jól jöhet, ha rendetlen kempingezőkkel kell szembeszállniuk. Silvianne már órák óta ébren volt, hogy teljesítse reggeli teendőit: méregtelenítő gyógynövényeket fogyasztott, meditált, majd olyan reggelit készített, ami, egész étrendjéhez hasonlóan, mentes volt a cukortól, a hústól, a tejtermékektől és a finomított liszttől – ettől a gyógyító étrendtől azt remélte, rendbe hozza a jobb szeme alatti bazális sejtes karcinómát. Golfkocsijukat különféle eszközökkel pakolták meg: két gereblyével, két seprűvel, egy ásóval, egy fémtartállyal a hamu számára, valamint tisztítószerekkel megrakott műanyag vödrökkel. Felpakoltak a szórólapokból is, amelyek drága vadontúrákat hirdettek ejtőernyős vízisível, helikopterrel, Segwayjel, drótkötélpályával, négykerék-meghajtású offroad járművekkel és a Miss Liberty nevű lapátkerekes hajóval. Silvianne, aki csak nemrég tanulta meg vezetni a golfkocsit, izgatottan ült a kormány mögé. Linda az anyósülésre ült. A reggel hideg volt, de napos, a napfény átszűrődött a tűlevelek között. A fák ágain hollók károgtak, a feketefejű cinkék három hangjegyből álló dallamukat csipogták. A fák tövénél a Sarcodes sanguinea élénkvörös, spárgára hasonlító szárai már elkezdték kidugni fejüket a lehullott tűlevéltakaróból – ez a késő tavasszal virágzó növény egy gombaféle segítségével dézsmálja meg a tűlevelűek gyökerének tápanyagtartalmát. Nyugati sövényleguánok surrantak a kavicsos részeken. Ürgék szaladtak szét, ahogy a golfkocsi közeledett.

Linda ügyes trükkjeiből látszott, hogy már korábban is végzett ilyesféle munkát. Amikor az árnyékszékeket fertőtlenítette, papírtörülközőt terített a vécépapír-gurigákra, hogy ne fröcskölje le őket vegyszerrel. Említette, hogy venni kellene Pam főzőspray-t – vagy WD-40-et, de a főzőspray olcsóbb –, mert ha lefújja vele az árnyékszék belsejének falait, kevésbé tapad meg rajta a salakanyag. Egy szemetes kiürítése után Linda gyors bemutatót tartott, hogyan kell megcsomózni az új szemeteszsákot, hogy ne csússzon bele a szemetesvödörbe. Amikor végiggereblyézte a talajt a piknikasztalok körül, minden húzás végén meglendítette a csuklóját.

– Így nem látszik, hol hagytad abba – magyarázta. – Természetesebbnek tűnik.

Egy rendetlen táborhelyen – a földön kiterített hálózsák és egy tekercs vécépapír feküdt, körülötte zacskós leves üres tasakjai – égve hagyták a tábortüzet. Linda és Silvianne felváltva öntöttek rá egy-egy kancsó vizet, és köhögtek, ahogy füstgomoly szállt fel, és sziszegett a parázs. Egy ásóval felkavarták az iszamós, bugyborékoló hamut, hogy biztosak lehessenek benne: nincs alatta szikra, ami újra lángra tud lobbanni. Később a kempingezők – pár huszonéves fiú – arra tért vissza egy túrázás után, hogy tűzrakó helyük vízben úszik. Át voltak fagyva. Annak ellenére, hogy az időjárás-előrejelzés havat jelentett, egyikük rövid ujjú pólót viselt, és nem hozott dzsekit, egy másik pedig az egyetlen lábbelit viselte, amit hozott: egy papucsot. Mikor Linda rájuk talált, épp a tűz meggyújtásával szerencsétlenkedtek.

– Ha elmentek valahová, a tűzrakó helynek olyan hidegnek kell lennie, hogy akár bele is nyúlhattok – mondta nekik türelmesen. – Szerencsétek, hogy mi találtunk rá, nem az erdőőrség.

Az erdőőrség megbírságolta volna őket. A fiúk sűrűn elnézést kértek.

– Sajnáljuk, hölgyem – mondták. – Elnézést.

Hetente kétszer Linda és Silvianne felelt az egész Hanna-síkságért. A másik három napon osztoztak a területen egy másik kempingvezetővel, aki ismerős volt a környéken. (Ez az alkalmazott szívesen mesélt egy történetet az előző évből: mikor ugyanebben az erdőben dolgozott, egy amerikai zászlót – és semmi mást – nem viselő férfi szaladgált a kempingben, és mutogatta magát, amíg a rendőrség meg nem érkezett, hogy elvigye.) Munkaidejük nagy részében a Hanna-síkság tizennyolc vécéjét és nyolcvannyolc táborhelyét takarították. A karbantartói munkák mellett náluk jelentkeztek be az újonnan érkező kempingezők, náluk lehetett fizetni, ők rakták ki a „foglalt” jeleket a lefoglalt táborhelyekre, emellett túrázási tanácsokat adtak, lerendezték a kisebb nézeteltéréseket, kilapátolták a hamut a tűzrakó helyekről, és elvégezték a papírmunkát. A kempingezők tőlük vásárolták meg a cég által nyolcdolláros csomagokban árusított tűzifát, ami a kempingvezető lakóhelyén volt elzárva egy ketrecben. Gyakran úgy távoztak, hogy mégsem vásároltak belőle, mert megfogadták Linda és Silvianne tanácsát: szedjenek tűzifát az erdőben, de kövessék a hármas szabályt: csak olyat szedjenek össze, ami már elszáradt, leesett vagy levált a fáról. Néha, körei végén Linda annyira kifulladt, hogy le kellett dőlnie szundítani egyet.

A „KEMPINGVEZETŐ” felirat mellett lakni nem egyszerű. Azzal jár, hogy az illető a kempingezők szükségleteinek fogságában él. Hogy mikor van szabadideje? Ha egy kempingvezető a közelben van, és akad elvégzendő munka, akkor neki el kell végeznie. Amikor egy éjjel 23.30-kor megjelent kétfurgonnyi kempingező a Hanna-síkságon, egyenesen a María Esmeralda királynőhöz mentek, és felébresztették Silvianne-t, hogy bejelentkezzenek nála. A kempingvezetőktől várják az éjszakai csendes pihenő betartatását és a zajra érkezett panaszok kezelését is. Linda igyekezett barátságosan elejét venni a problémáknak. Ha olyan csapat érkezett, akikből kinézte a bulizást, már érkezéskor közölte velük: „Szeretnénk, ha jól éreznék magukat, de este tíz után lehetőleg csendben tegyék.”

Ha sörösüvegekkel teleszemetelt táborhelyet látott, ahelyett, hogy követelte volna a kempingezőktől a rendrakást, segítőkészen felajánlotta: „Hozhatok pár nagyobb szemeteszsákot.”

Lindát és Silvianne-t úgy vették fel, hogy teljes munkaidős, negyvennégy munkaórás heteket kell majd ledolgozniuk, de semmit nem garantáltak nekik. Két hete dolgoztak csak, amikor felettesük kurtán közölte velük, hogy visszaesett a táborhelyfoglalások száma, és a cég leépítésekre szorul. Ennek eredményeként a következő két hétre Linda és Silvianne munkaideje a háromnegyedére esik vissza. Linda heti fizetése ezzel 290 dollárra csökkent (Silvianne-é még alacsonyabb lett, mivel ő nem kapta meg a visszatérő dolgozóknak járó emelést, amire Linda jogosult volt).

Linda és Silvianne nem panaszkodtak az alulfizetett munka rendszertelen és néha véget nem érő természetére, más vándormunkások azonban igen. A kempingvezetők körében gyakori panasz, hogy sokkal több munkát várnak el tőlük, mint ami belefér az általuk kiszámlázható munkaórákba. Egy hatvanas éveiben járó munkás, aki 2016 óta áll a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal alkalmazásában, e-mailt küldött nekem a kempingjéből, hogy beszéljünk róla. „A kempingvezetés igazi hullámvasút”, írta. „A »vezetés« összevissza mond mindenfélét. Hivatalosan harminc óra a munkaidőm, de a valóságban van olyan hét, hogy eléri a negyvennégyet is a ledolgozott órák száma. Tiltakoztam ez ellen, és végül csökkentették, amit várnak tőlem.” A már ledolgozott túlórákat azonban nem fizették ki neki a felettesei.

Hasonló történt egy hatvanas évei közepén járó kempingvezetőpárral, Greg és Cathy Villalobosszal is, akik 2014-ben egy jogi híroldalnak számoltak be a tapasztaltakról. Elmondták, hogy amikor a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatalnak és egy másik koncessziós cégnek, a Thousand Trailsnek dolgoztak, azt várták tőlük, hogy több órát dolgozzanak le, mint amennyit elszámoltathattak. „Főleg azért szeretném, ha híre menne ennek az esetnek, mert segíteni akarok más időseken, és véget akarok vetni ennek a gyakorlatnak. Nagyon felháborító, mert a szálak egyenesen a szövetségi kormányhoz vezetnek, aki leszerződik ezekkel a cégekkel”, mondta Greg Villalobos a riporternek.

Egy másik vándormunkás, aki 2015-ben dolgozott a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatalnak, egycsillagos visszajelzést adott a cégnek a Yelpen, és azt állította, neki és a férjének naponta akár tizenkét órán át is dolgozniuk kellett, de nyolcnál többet nem fizettek ki nekik. „Helytelen, hogy ezt művelik az idős párokkal, akiknek szükségük van a bevételre. Ki kellene vizsgálni az ügyet!” – írta.

Az Egyesült Államok Erdészeti Hivatala, amely koncessziós formában magáncégeknek adja ki a nyilvános kempingek üzemeltetését, szintén kapott panaszokat. Az információszabadságról szóló törvény értelmében beadtam egy kérelmet az ügynökség délnyugati csendes-óceáni regionális központjának, hogy elolvashassak párat közülük. Mikor a dokumentumok végre megérkeztek, láttam, hogy a cenzorok kisatírozták benne az alkalmazottak nevét, életkorát és elérhetőségét. Az egyik levélben egy alkalmazott, aki tizennégy éve dolgozott a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatalnak, azt írta, hogy ő és kollégái nem kaptak vizet, amikor a hőségben dolgoztak. „Még a napszámosoknak is biztosítanak árnyékot és hideg ivóvizet. Önök miért nem teszik meg ezt az alkalmazottaikért?” – állt a levélben, mely beszámolt egy kempingvezető viszontagságairól: egyedül osztották be két tábor, a Sierra Nevada-i hegyek lábánál elterülő Upper és Lower Coffee Camp vezetésére, olyan napokon, amikor a hőmérséklet elérte a 43 fokot; hőkimerülés miatt kétszer is elvitte a mentő. Ugyanez az alkalmazott „rengetegszer túlórázott, [de] a helyi felettese utasította, hogy ne jegyezze fel a nyilvántartásban a túlóráit. Biztos vagyok benne, hogy más alkalmazottakkal is épp így bánnak.”

Egy másik panaszban a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal volt kempingvezetője ezt írta:

Nagyon keményen bántak velem, akár egy bevándorló munkással… Óránként 8,50-es bérrel vettek fel, „heti negyven órában”, de rendszeresen kellett ötven-hatvan órákat dolgoznom ugyanezért a negyvenórás bérért; nem fizették ki nemhogy a túlórát, de sokszor még a rendes béremet sem. Vagyis a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal nem fizet minimálbért sem. „Munka” alatt itt most nem rendelkezésre állási időt értek, hanem teljes, nyolcórányi intenzív gereblyézést, hulladékeltávolítást, takarítást a Hume, Princess és Stony Creek kempingekben, valamint a Ten-Mile-ban és a Landslide-ban is; számos pottyantós vécé és tűzrakó hely takarítását naponta több alkalommal, utak letakarítását stb. Emellett fogadnom kellett az érkezőket, majdnem este kilencig. Az első héten hat egymást követő napon át dolgoztattak, napi tizenegy-tizenkét órában… A beszélgetések során, mikor végül hangot adtam ezen panaszaim némelyikének, [a felettesem] „semmirekellőnek” nevezett, azt mondta: „fogd be a semmirekellő pofádat” és „a semmirekellő fajtád takarodhat vissza Oregonba”.

Írtam a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatalnak ezekkel a panaszokkal kapcsolatban, és választ is kaptam Eric Marttól, a cég elnökétől. „Biztosíthatom, hogy a szabályzatunk (amely minden alkalmazottunk számára elérhető), a képzésünk és a standard működési eljárásaink mind ellentétesek azzal, amit ezek az alkalmazottak állítanak” – felelte. A Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal legalább hármat kivizsgált ezek közül a panaszok közül – folytatta –, és alaptalannak találta őket. (Az egyik alkalmazott ugyanakkor megkapta ledolgozott túlórái ellenértékét.) Az utolsó eset hatására – melyben egy felettes megrövidített egy alkalmazottat és „semmirekellőnek” nevezte – külön nyomozást indított az Egyesült Államok Erdészeti Hivatala is, tette hozzá.

A szövetségi hivatalnokok nem ezt mondták. Amikor megkerestem az Erdészeti Hivatalt ezeknek az alkalmazottaknak a leveleivel kapcsolatban, közölték, hogy az ügynökség nem közvetlenül foglalkozik a panaszokkal, hanem továbbítja a leveleket az adott koncesszió jogosultjának, amelyre az alkalmazottak panaszkodnak – ez esetben a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatalnak. Ezt írja elő az ügynökség hivatalos szabályzata, annak ellenére, hogy a Földgazdálkodási Hivatal felel a koncessziók odaítéléséért, a jogosultak működési engedélyének megújításáért és végeredményben az állami tulajdonban lévő földterületek kezeléséért.

„Az Erdészeti Hivatalnak nincs hatásköre intézkedni A munka törvénykönyvének megszegésével és diszkriminációval kapcsolatos panaszok, vagy a magánszektorba tartozó munkáltatókkal kapcsolatos bármilyen más panasz ügyében, beleértve a nyomozások lefolytatását is” – magyarázta e-mailjében John C. Heil III sajtószóvivő.

Egy következő telefonhívásom során megkérdeztem, tényleg ezt szánja-e az ügynökség végleges válaszának. „Furcsán veszi ki magát, hogy ezek az önök alvállalkozói, látszólag az ön irányítása alatt, mégsem képesek irányítani őket” – tettem hozzá.

Heil elmagyarázta, hogy átnézte az Erdészeti Hivatal szabályzatát, amelyben az állt, minden levelet továbbítani kell, és egyéb hozzáfűznivalója nincs.

———

AHOGY LINDA KEZDETT BELERÁZÓDNI AZ ÉLETBE a Hanna-síkságon, megfigyeltem ott töltött első két és fél hetét. Órákig ültünk együtt éjszakánként a lakókocsijában. Részletekben mesélte el élete történetét. Három testvér közül a legidősebbként született, és minden hibáik ellenére imádta a szüleit. Apja rengeteget ivott, és időnként gépészként dolgozott a San Diegó-i hajóépítő üzemben, anyja pedig krónikus depresszióval küzdött. Ide-oda költöztek, néha egy éven belül hétszer is, egyszer pedig elhagyták Kaliforniát, és egy ideig rokonoknál éltek a dél-dakotai Fekete-hegységben. A kelet felé tartó úton Linda egy kisteherautóban szorongott szüleivel, két öccsével, valamint minden holmijukkal és egy Peter Jones Perry nevű tacskóval. Linda anyjának ki kellett húzatni pár fogát ebben az időben.

– Apám nem engedhette meg magának, hogy fizesse neki a fogpótlást – emlékezett vissza Linda. – Szóval ott voltunk azon a hatalmas platós kocsin, hátul a bútoraink, elöl a fogatlan anyám, három gyerek és egy nyavalyás kutya.

Linda apja idővel egyre erőszakosabbá vált. Néha merőkanállal csapta fejbe kisebbik fiát a vacsoránál. Verni kezdte Linda anyját, lelökte a lépcsőn, „úgy lökdöste ide-oda, akár a rongybabát”. Egyik veszekedésük során az akkor körülbelül hétéves Linda elbújt hálószobájában az emeletes ágy fenti ágyának sarkában, és ígéretet tett magának: Velem ez soha nem fog megtörténni.

Linda eközben diszlexiával küzdött, bár erről senki nem tudott. Iskolai bizonyítványában a szöveges értékelésben ez állt: „Linda mehetne akár egyetemre is, de nem igyekszik eléggé.” A kislány úgy érezte magát, mint egy kacsa: a partról nézve minden erőfeszítés nélkül úszik, a víz alatt azonban lába hevesen csapkodta a vizet.

Félbehagyta a középiskolát, később azonban megszerezte az érettségit, mellette építéstechnológiai szakképesítést, végül főiskolai diplomát szerzett. Volt többek között teherautó-sofőr, pincérnő, generálkivitelező, padlócsempeüzlet tulajdonosa, biztosítási bróker, építési felügyelő, adóhivatal telefonos képviselője, gondozó egy traumatikus agysérültekkel foglalkozó intézményben, kutyagondozó és kenneltakarító egy idősek számára létesített kormányprogram keretén belül – még mindig őrzi egy si-cu harapásának a nyomát –, valamint kacsákkal és fürjekkel foglalkozó tollfosztó egy vadászházban. Emellett felnevelt két lányt, nagyrészt egyedül.

Figyelmesen hallgattam, és magamba szívtam, amennyit csak tudtam. Reméltem, hogy sikerül választ találnom pár kínzó kérdésre: hogy lehet, hogy egy keményen dolgozó, hatvannégy éves nőnek nincs sem háza, sem állandó lakhelye, és kiszámíthatatlan, alulfizetett munkákon múlik a megélhetése? Egy apró lakókocsiban él egy mérföld magasan fekvő hegyvidéki vadonban, ahol néha havazik, és talán párducok ólálkodnak, és vécéket takarít, kiszolgáltatva munkaadójának, aki akár hirtelen szeszélyből is csökkentheti a munkaidejét, vagy akár ki is rúghatja. Hogyan fest a jövője annak, aki így él?

A megvilágosodásra nem leltem ugyan rá, de eljött az ideje, hogy hazamenjek. Ott hagytam a megmaradt élelmiszeremet: némi felvágottat, paradicsomot, tojást, szalonnát, sajtot, kelkáposztát, levest, répát és tortillát. Nagy része Lindáé lett, mert Silvianne étrendje erősen korlátozott volt.

– Ez sokat fog segíteni – jelentette ki Linda tárgyilagosan. – Már csak 10 dollárom maradt fizetésig.

Míg csomagoltam, Linda és Silvianne tábortüzet rakott. Gyújtósnak régi papírokat használtak – a napi érkezések jegyzőkönyvét, amely mutatta, melyik táborhelyeket foglalták le. Ezeket a beszámolókat el kellett égetniük vagy le kellett darálniuk. Ha a füstjük üzenetet tudna küldeni a mennybe, mi állna bennük? – kérdeztem.

– Kempingeztünk! Remekül éreztük magunkat! A mosdók makulátlanok voltak! – felelte Linda.

A nap egyre lejjebb ereszkedett, a levegő kezdett lehűlni. Linda és Silvianne már gyapjúval bélelt, csuklyás munkahelyi kabátjukba bújtak, és a hidegtől reszketve tárgyalták ki, mikor vacsorázzanak. Aznap estére nem vártak több kempingezőt. A bejárathoz már kirakták a táblát: A KEMPING MEGTELT.

Így aztán elbúcsúztam tőlük, és beindítottam a lakóautómat. A táborvezetők megálltak és integettek.

– Ne hagyják, hogy a kempingezők felgyújtsák az erdőt! – kiáltottam oda nekik.

Linda a fejét rázta, és visszakiáltott. – Nem hát! Akkor nem lenne munkám!

MEGJEGYZÉSEK

Amiről ebben a fejezetben beszámoltam, annak nagy része 2015 májusában zajlik, amikor elmentem Linda Mayjel a San Bernardino Nemzeti Erdőben lévő Hanna Flat Kempingbe, hogy dokumentáljam ottani munkáját.

Az Egyesült Államok Földtani Intézetének felmérése a San Bernardino-hegységről: https://geomaps.wr.usgs.gov/archive/socal/geology/transverse_ranges/san_bernardino_mtns.

A San Bernardino-hegység még mindig emelkedőben: Paul W. Bierman-Lytle: Case Study: San Bernardino and Urban Communities Interface: Historical, Contemporary and Future, in Climate Change Impacts on High-Altitude Ecosystems, Münir Öztürk (ed.) et al. Cham, Switzerland, 2015, Springer, 292–93. o.

A Hunter Compact II régi reklámbrosúrája: egy régi lakókocsi-brosúrákat gyűjtő oldalról töltöttem le.

http://www.fiberglassrv.com/forums/downloads//ec_tmp/CompactIIBrochure.pdf.

A Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal brosúrája, valamint az American Land & Leisure plakátja: Az éves Quartzsite-i Sport-, Vakáció- és Lakókocsishow-n tett látogatásaim során láttam az arizonai Quartzsite-ban, 2014–2016.

Minimálbéres dolgozók lakbérfizetési problémái: Diane Yentel et al.: Out of Reach 2016: No Refuge for Low Income Renters. Washington, D. C., 2016, The National Low Income Housing Coalition. http://nlihc.org/sites/default/files/oor/OOR_2016.pdf.

A háztartások egyhatoda a bevétele több mint felét a lakhatásra költi:

Marcia Fernald (ed.): The State of the Nation’s Housing 2016. Cambridge, MA 2016, Joint Center for Housing Studies of Harvard University, 31. o. http://nlihc.org/sites/default/files/oor/OOR_2016.pdf.

Az Ortega autópálya veszélyei: Dan Weikel: Driving a Deadly Dinosaur. The Los Angeles Times, 2001. augusztus 11. A1. o.

A „Grout” nem tetszett: John McKinney: Grout Bay Trail Leads to History. The Los Angeles Times, 1999. július 25. 8. o.

A Butler 2 erdőtűz több mint 5600 hektár erdőt elpusztított: Incident record from Cal Fire, 2007. szeptember 21.

Silvianne blogja: Silvianne Wanders, The Adventures of a Cosmic Change Agent,
ttps://silviannewanders.wordpress.com.

„Az utak királynője” szövege: írta Silvianne K. Delmars, itt az engedélyével szerepel.

Könyvek, amiket Linda olvasott: Anne LaBastille: Woodswoman: Living Alone in the Adirondack Wilderness. New York, 1991, Penguin Books. Scott Belsky: Making Ideas Happen: Overcoming the Obstacles between Vision and Reality. New York, 2012, Portfolio.

Újságcikk Greg és Cathy Villalobos utazómunkásokról: Jane Mundy: California Labor Law Also Applies to Seniors. LawyersAndSettlements.com, 2014. július 16.

http://www.lawyersandsettlements.com/articles/california_labor_law/interview-california-labor-law-43-19945.html.

Mikor megkerestem a Facebookon, Greg Villalobos megerősítette, hogy ő szerepel a cikkben, és üzenetében hozzátette: „Ez a probléma igen gyakori, de a legtöbb kempingvezető egyetlen szó nélkül elvégzi a fizetetlen pluszmunkát. Két kempingvezetői állásom is volt, és mindkettőnél ugyanez volt a helyzet. Két különböző cégről beszélek. Már nem vállalok kempingvezetést. A kempingezőket szeretem, de a főnökséget nem.”

Egycsillagos visszajelzés a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatalról:
https://www.yelp.com/biz/california-land-management-palo-alto.

Eric Martnak, a Kaliforniai Földgazdálkodási Hivatal elnökének 2016. december 26-án küldött e-mailje a következőket is tartalmazta: „Ha valaki bármilyen okból is, de munkaidőn túl dolgozik, azzal megszegi a cég szabályzatát. Az ezen szabályzatot megszegő alkalmazottakat fegyelmi eljárásnak vetjük alá, amely akár alkalmazotti jogviszonyuk megszüntetését is eredményezheti (…) Működésünk 36 éve alatt számos alkalmazotti panaszt kivizsgáltunk. Gyakran úgy találjuk, hogy a panasz körülményei eltérnek az alkalmazott állítása szerintitől. Mikor azonban bizonyítékát látjuk, hogy egy vezető visszaélt a hatalmával, fellépünk a vezetővel szemben. (…) A nyári évad csúcsán több mint 450 főt alkalmazunk, és idénymunkásaink jelentős arányban térnek vissza évről évre. Ez nyilván nem így lenne, ha az alkalmazottakra vonatkozó szabályzatunk lehetővé tenné azokat a dolgokat, amelyeket a levelében állít.”

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jessica Bruder: Nomadland

Copyright © 2017 by Jessica Bruder

By arrangement with the author. All rights reserved

Hungarian translation © Dranka Anita, 2021

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Balázs Piroska

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978-963-504-555-6 (epub)

ISBN 978-963-504-556-3 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu

{1} Mikor írni kezdtem a cikket, még fogalmam sem volt arról, hogy egy nagyobb projekt nő majd ki belőle, háromévnyi riportermunkával és több száz interjúval.

{2} Linda pár héten belül betölti a hatvanötöt, amivel már így is kevéske juttatása 424 dollárra csökken, az egészségbiztosítás összegének levonásával.