ELIZABETH C. ECONOMY

KÍNA SZERINT
A VILÁG

Budapest, 2025

Sorozatszerkesztő:

Baranyi Tamás Péter

A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:

Elizabeth C. Economy: The World According to China

© Elizabeth C. Economy, 2023

All rights reserved.

Magyar kiadás:

Elizabeth C. Economy: Kína szerint a világ

© Bojtár Péter, 2025

© MCC Press Kft., 2025

Fordította: Bojtár Péter

Szerkesztette: Luca Anna

Szakmai lektor: Gulyás Csenge, Baranyi Tamás Péter

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás,

a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát,

a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-100-5 (print)

ISBN 978-963-644-116-6 (epub)

ISSN 3004-0655

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó

Korrektúra: Gángoly Attila

Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

A POLITIKA ÉS A PESTIS

ERŐ, ERŐ, ERŐ

AZ ANYAFÖLD

A SÁRKÁNY HARAPÁSA

TÉGLÁKTÓL A BITEKIG

A JÁTÉKSZABÁLYOK ÁTÍRÁSA

KÍNA ÚJRAINDÍTÁSA

Képek, ábrák, térképek, táblázatok

Rövidítések

Név- és tárgymutató

Köszönetnyilvánítás

E könyv sokat köszönhet a Hoover Intézet és a Külkapcsolatok Tanácsa (CFR) támogatásának: ez a két intézmény volt az otthonom, amikor éppen nem odahaza voltam. Kiállásuk a szigorú és megalapozott politikai viták iránt olyan élénk szellemi környezetet teremtett, amely bátorította kutatómunkámat és e könyv megírását. Még ennél is fontosabb, hogy a Hoover Intézetben és a CFR-ben számtalan csodálatos tudós és kolléga dolgozik, akik társaságában öröm és kiváltság a munka. Ezenfelül rendkívül szerencsésnek mondhatom magam amiatt is, hogy e két intézmény vezetője, Condoleezza Rice és Richard Haass útmutatást adtak nekem, és saját tudományos tevékenységükkel s a politika világában betöltött vezető szerepükkel nekem is ösztönzést nyújtottak.

Hálás vagyok továbbá az összes értő tanácsért és segítségért, amelyet a kézirat átnézése során kaptam. Richard Haass és James Lindsay, a CFR kutatási igazgatói a teljes kéziratot elolvasták, és értékes tanácsokkal szolgáltak, akárcsak két névtelen bíráló. Jó barátaim és kollégáim, Adam Segal és Karl Eikenberry is elolvasták a könyv egyes részeit, és észrevételeikkel javítottak rajta. Külön köszönettel tartozom Endy Zemenidesnek, aki bevezetett a görög külpolitikai közösségbe, ahol számos különböző perspektívát ismertem meg arról, Kína hogyan gyakorolja diplomáciai és gazdasági hatalmát a határain kívül. Más kínai, közép-európai, latin-amerikai és egyesült államokbeli barátok, kollégák és tisztviselők szintén nagylelkűen megosztották velem tudásukat és meglátásaikat.

Külön köszönettel tartozom kutatótársaimnak, Lucy Bestnek és Michael Collinsnak. Csodálatos segítséget kaptam tőlük kutatásaim és az egész könyv megírása során, a kézirat befejezéséhez közeledve pedig szerkesztői képességeiket kamatoztatták, és ami a legfontosabb, mindennap pozitív hozzáállással és jókedvvel végezték munkájukat. Szeretnék köszönetet mondani továbbá a Polity Pressnél dolgozó szerkesztőmnek, Louise Knightnak és szerkesztőségi asszisztensemnek, Inès Boxmannak az írás során tanúsított segítségükért és türelmükért. Öröm volt velük dolgozni. Justin Dyer szintén felbecsülhetetlen értékű segítséget nyújtott a szöveg megszerkesztésében.

Az évek során a Ford Alapítvány, a Luce Alapítvány és a Starr Alapítvány folyamatosan bátorított és segített munkámban. Rendkívül hálás vagyok, hogy ebben a művemben is mögém álltak.

Minden, a könyvben bemutatott nézet és elkövetett hiba a sajátom, azt senki másnak ne tulajdonítsák.

És mindenekelőtt sokat köszönhettem annak, hogy e könyv nagy részét a Covid–19-világjárvány idején írtam, amely emlékeztette a világot arra, milyen törékeny az élet, és mennyire fontos, hogy időt töltsünk azokkal, akiket a legjobban szeretünk. Az a váratlan időszak, amelyet a férjemmel, Daviddel – akiből állandóan árad az energia és az optimizmus – és három (többnyire) felnőtt gyermekünkkel, Alexanderrel, Nicholasszal és Elenivel tölthettem, váratlan fénysugár volt abban a nagyon komor évben. Az együtt töltött idő, valamint a szüleimmel, Jamesszel és Anastasiával és a testvéreimmel, Peterrel, Kathrine-nel és Melissával folytatott heti Zoom-hívások minduntalan emlékeztetnek arra, hogy mi a legfontosabb ezen a világon.

1. fejezet

A POLITIKA ÉS A PESTIS

A Kínai Kommunista Párt (KKP) főtitkára és Kína elnöke, Hszi Csin-ping a lehető legjobban használta ki az alkalmat. Az ENSZ 2020. május 18-án rendezett Egészségügyi Világközgyűlésének (WHA) megnyitóján Hszi videókonferencián szólalt fel (1.1. kép), és két év alatt 2 milliárd dollárt ajánlott fel a Covid–19-világjárványra adott globális válaszlépésekre. A vírusra először Kínában figyeltek fel, de addigra már a glóbusz többi részén is végigsöpört. Kína jórészt megfékezte a terjedését. Az élet hamar visszatért a normális hétköznapi kerékvágásba, és Hszi készen állt, hogy segítséget ajánljon azoknak az országoknak, ahol nagyobb a szükség. Ígéretet tett, hogy amint Kína elkészíti a vakcinát, azt országa „globális közkinccsé” teszi. És válaszul a több mint 120 országból érkező, a vírus eredetének nemzetközi kivizsgálását sürgető felhívásra – amelyet ez idáig Kína elutasított – Hszi kijelentette, hogy támogatja a Covid–19-re adott globális válaszlépések „átfogó felülvizsgálatát”.[1] Ez ügyes húzás volt, a célja pedig az, hogy a nemzetközi vizsgálat ne egyedül Kínát érintse, és minden jelentésben szerepeljen, milyen lenyűgöző sikert aratott Peking a vírus megfékezésében. Egyúttal személyes diplomáciai sikert is jelentett a nehéz helyzetben lévő Hszi számára: a beszéd visszaidézte 2017. januári diadalainak emlékét, amikor Davosban arról áradozott, hogy Kína vezető szerepet visz a globalizáció és a szabadkereskedelem terén, míg Genfben ígéretet tett az éghajlatváltozásról szóló párizsi szerződés megvédésére. Szavakban tanúsított nagyvonalúsága miatt akkor úgy látták, Kína épp szöges ellentéte az Egyesült Államoknak, amelynek akkori elnöke, Donald Trump megkérdőjelezte a WTO (Kereskedelmi Világszervezet) létjogosultságát, kilépett a párizsi klímaegyezményből, és alig egy hónappal Hszinek a WHA előtt elmondott beszéde előtt bejelentette, hogy az Egyesült Államok megvonja az Egészségügyi Világszervezet (WHO) teljes amerikai finanszírozását.

Ha a világjárvány idején Kína külpolitikája összességében megfelelt volna annak az ígéretnek, amelyet Hszi Csin-ping tett a WHA előtt, akkor a világ többi részének képviselői feltehetően azzal a meggyőződéssel állhattak volna fel a beszéd végén, hogy megtalálták azt a globális vezetőt, akire a 21. században szükség van. Kína világjárvány-diplomáciája azonban nem csupán egy újonnan felemelkedett globális hatalomról szólt, amely kiveszi részét a humanitárius válságra adott válaszlépésekből. Ez a diplomácia egyben olyan volt, mint a vészjelző kanárik a szénbányákban: megmutatta, hogy Kína ambíciói és növekvő globális befolyása milyen potenciális veszélyt jelentenek napjaink nemzetközi rendszerére, valamint azokra az intézményekre, értékekre és normákra, amelyek több mint 75 éve alkotják e rendszer alapját.

Hszi célja, ahogy azt az elmúlt évtizedben tett kijelentései és tettei is sugallják, a világrend átrendezése. Amikor feladatként meghatározta „a kínai nemzet nagy megújulását”, akkor egy olyan Kínát képzelt maga elé, amely visszanyeri központi szerepét a globális színtéren: visszaszerzi vitatott területeit, vezető szerepet tölt be az ázsiai csendes-óceáni térségben, eléri, hogy más országok igazítsák politikai, gazdasági és biztonsági érdekeiket a kínaihoz, országa adja a 21. századi világ technológiai infrastruktúráját, és a kínai normákat, értékeket és szabványokat a nemzetközi törvények és intézmények szerves részévé teszi. E vízió megvalósításához nehéz út vezet. Egyfelől meg kell kérdőjelezni a világot uraló Egyesült Államok domináns hatalmát, másfelől a II. világháború vége óta fennálló nemzetközi felfogást és intézményeket.

1.1. KÉP: Hszi Csin-ping felszólalása a 73. Egészségügyi Világközgyűlésen 2020. május 18-án

Forrás: Hszinhua/Alamy

Törekvései megvalósítása érdekében Hszi átalakította azt a módot, ahogyan Kína az ügyeit képviseli a globális színtéren. Olyan stratégiát dolgozott ki, amely az otthoni kormányzási modelljét tükrözi: erősen centralizált pártállami rendszert, mely odahaza a hatalom megőrzését tekinti prioritásnak, míg a nemzetközi színtéren szuverenitási törekvései megvalósítását helyezi előtérbe. Ez a rendszer egyedülálló lehetőséget teremt Hszi számára, hogy több területen is mozgósítson, és – az állami és a magánszektorból egyaránt érkező – politikai, gazdasági és katonai erőforrásokat vessen be, így mind Kínán belül, mind más országokban, mind a globális kormányzati intézményekben megerősítve stratégiai prioritásait. Hszi az információk tartalmát és áramlását is ellenőrizni akarja – Kínán belül és a nemzetközi szereplők között is –, hogy azokat Peking értékeihez és prioritásaihoz igazítsa. Emellett a KKP a külföldi társadalmakba és gazdaságokba is befurakodik, hogy a nemzetközi szereplők politikai és gazdasági döntéseit nagyjából ugyanúgy alakítsa, mint saját hazai szereplőiét. Hszi a hatalmas kínai piac által kínált gazdasági lehetőségeket is felhasználja arra, hogy másokat meggyőzzön, vagy akár kényszerrel is rávegyen politikai preferenciáinak elfogadására. Végül Hszi modelljét az egyre félelmetesebb kínai hadsereg kemény hatalmi képességei is alátámasztják.

Vajon sikerrel járhat-e Kína? Hszi és számos más magas rangú kínai tisztviselő bízik abban, hogy igen. Azt állítják, hogy erőfeszítéseik máris gyümölcsözőre fordultak, s ebben segítségükre vannak a globalizáció és a technológiai változások feltartóztathatatlan tendenciái, valamint az Egyesült Államok hanyatlása is. Ahogy Ho Ja-fej, egykori magas rangú kínai tisztviselő fogalmazott: „A pax Americana immár nem létezik.”[2] A Kínában uralkodó narratíva szerint a hatalmi viszonyok eltolódása javában zajlik, és az eredmény elkerülhetetlen.

Bizonyos jelek azonban arra utalnak, hogy ez a bizakodás talán nem indokolt. Noha Hszi stratégiája rövid távon valóban nyereséges, olyan körülményeket teremt, amelyek hosszabb távon gátat szabnak sikerének. Minél erősebb a KKP ellenőrzése vagy a Hszi által bevetett gazdasági kényszerítés, annál kevésbé lesz hiteles és vonzó számos kezdeményezése mások szemében, s annál nagyobb erőfeszítésbe kerül majd a további előnyök learatása. A nemzetközi közösség szereplői olyan cselekvőképességgel rendelkeznek, amellyel a kínai polgárok nem. Ahogy például a fejezet későbbi részében, a Kínáról és a világjárványról folytatott vita kapcsán bemutatom, az a fajta állami mozgósítás, megfigyelés és kényszerintézkedés-sor, amely Kínában sikerrel járt, a globális színtéren már egészen másképp csapódott le. Hszi a Kína által a világ többi részének szállított személyi védőfelszereléseket (PPE) felhasználva irányítani akarta a világjárványról kibontakozó narratívát, köszönetet csikarva ki másokból és megerősítve a KKP legitimitását, ennek hatása azonban az lett, hogy Peking nemzetközi tekintélye zuhanni kezdett, és az országok elkezdtek azon gondolkodni, miként lehetne elvinni Kínából az ellátási láncaikat. A diadalnak induló kezdeményezésből diplomáciai katasztrófa lett.

A járvány tetőpontja

2021 márciusában az Országos Népi Gyűlés és a Kínai Népi Politikai Tanácskozó Testület éves pekingi gyűlésén Hszi Csin-ping közel ötezer képviselő előtt kijelentette, hogy országa elsőként szelídítette meg a koronavírust, elsőként állt újra munkába, és elsőként ért el pozitív növekedést. Ez annak volt az eredménye – állította –, hogy „bíztunk a magunk által kijelölt útban, bíztunk az elméleteinkben, bíztunk a rendszerünkben, és bíztunk saját kultúránkban. Nemzeti rendszerünk képes úgy összpontosítani erejét, hogy azzal nagy dolgokat tehessünk.” Büszkeséggel tölti el az is, folytatta, hogy „amikor most fiataljaink külföldre utaznak, egyenes gerinccel, büszkén állhatnak bárki elé – ez a mi fiatalkorunkban nem így volt”.[3] Csang Csun-hszien, a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Terület korábbi párttitkára is osztotta Hszi magabiztosságát, és kijelentette: „szembetűnő jelei mutatkoznak annak, hogy Kína előretör, míg az USA visszaszorul”, s megismételte Hszi egyik korábbi állítását, miszerint „a Kelet felemelkedőben van, míg a Nyugat hanyatlik”.[4]

Kína erőteljes válasza a világjárványra meghatározó pillanata volt Hszi csaknem egy évtizedes törekvésének, hogy visszaszerezze Kína központi szerepét a globális színtéren. Amikor 2012 novemberében megtartotta első sajtótájékoztatóját a KKP főtitkáraként, arról beszélt, hogy szükség van „a kínai nemzet nagy megújulására”, s egy olyan Kína létrehozására, amely „szilárdabban és magabiztosabban foglal majd helyet a világ többi nemzete körében, és nagyobb mértékben gyarapítja majd az emberiséget”. Ez nem számított új elképzelésnek. A kínai vezetők, így már Szun Jat-szen, a Kínai Köztársaság első ideiglenes elnöke (1911) is mind a megfiatalodás témájához nyúltak, hogy emlékeztessék a kínai népet az ország elmúlt dicsőségére és eljövendő sorsára. Ahogy Jen Hszüe-tung, a Csinghua Egyetem professzora írta 2001-ben:

Kína felemelkedése természetének sajátja. […] Kína már 1820-ban, alig húsz évvel az ópiumháború előtt a világ GDP-jének 30 százalékát adta. A történelmi szuperhatalmi státusz miatt a kínaiak egyfelől nagyon büszkék az országukra, másfelől rettentően elszomorítja őket Kína jelenlegi nemzetközi státusza. Úgy vélik, hogy Kína hanyatlása történelmi hiba, amelynek kijavítása rájuk vár.[5]

Kínában a 2008-as globális pénzügyi válság idején egyszer már hasonló módon fellángolt a nemzeti büszkeség. A kínai gazdaság viszonylag sértetlenül került ki a válságból, míg az Egyesült Államok legsúlyosabb gazdasági katasztrófáját élte át a nagy gazdasági világválság óta. Akkoriban mondta Vang Csi-san miniszterelnök-helyettes a következőket Hank Paulson amerikai pénzügyminiszternek: „Ön egykor a tanárom volt. Most itt állok a tanárom birodalmában, és körbenézek az önök rendszerén, Hank. Már nem vagyunk annyira biztosak abban, hogy a továbbiakban is rászorulunk az önök tanítására.” A hivatalos kínai hírügynökség, a Hszinhua is jól ragadta meg a korszellemet: „A megváltozott helyzet az új valóságban gyökerezik. A leértékelődő amerikai dollár, a másodlagos jelzálogpiaci válság és a pénzügyi piacok instabilitása meggyengítette a Kínával szemben elfoglalt amerikai pozíciót. Eközben a nagy sebességre kapcsolt kínai gazdasági növekedés óriási lökést adott országunk önbizalmának.”[6]

Kína azonban nem tudta igazán kihasználni gazdasági sikereit, amíg Hszi Csin-ping át nem vette a hatalmat. Hszi az első kínai vezető, aki az ország képességeit egy olyan jövőképhez és stratégiához igazította, melynek segítségével megvalósíthatja a régóta dédelgetett megújulási álmot. Ő és a kínai vezetés többi tagja nem elégedett azzal a hellyel, amelyet Kína a nemzetközi rendszerben elfoglal, azokkal az értékekkel és politikai preferenciákkal, amelyeket e rendszer megtestesít, és a hatalom elosztásának s a döntéshozatalnak a módjával. Ők ennek a világrendnek az újrarendezését akarják.

Első lépésként Kína vezetői vissza akarják szerezni országuk központi szerepét a globális színtéren. A kínai tisztviselők manapság gyakran hozakodnak elő azzal, hogy az elmúlt két évszázad, amely alatt Kína nem tartozott a világgazdaság meghatározó szereplői közé, csupán történelmi tévedés volt. A jelenlegi időszakban azonban, amelyben Kína gazdasága hamarosan meghaladja az Egyesült Államokét, az ország visszakerül az őt megillető helyre, és megszilárdítja a két ország relatív befolyásának eltolódását a globális színtéren.

Az új geostratégiai terep kialakulása közben Kína elfoglalja helyét a középpontban, de addigra már a földrajzi terepet átrajzolják, mégpedig úgy, hogy Kína megszerzi a most még vitatott területek felett az ellenőrzést. A kínai nemzet nagy megújulása ugyanis nem lehetséges újraegyesítés nélkül. A kínai vezetők különösen nagy figyelmet fordítanak arra, hogy saját határaikon belül kézben tartsák az irányítást, beleértve a Hszincsiang-Ujgur Autonóm Területet, a Tibeti Autonóm Területet és a Hongkongi Különleges Közigazgatási Területet, valamint hogy megerősítsék az ellenőrzést az olyan területek – például Tajvan és a Dél-kínai-tenger nagy kiterjedésű része – felett, amelyeket alapvető érdekszférájuknak tekintenek. Kínának más országokkal, többek között Indiával, Japánnal, Nepállal, Bhutánnal és Dél-Koreával is vannak olyan lezáratlan területi vitái, amelyeket szeretne a maga javára eldönteni. 2018-ban az Országos Népi Gyűlés előtt Hszi kijelentette: „Az egész kínai nép közös törekvése és a kínai nemzet alapvető érdeke Kína szuverenitásának és területi integritásának védelme, valamint Kína teljes újraegyesítésének megvalósítása. […] [A] Kína megosztására irányuló minden lépés és trükk kudarcra van ítélve.”[7] Hszi különösen eltökélten hirdeti, hogy Tajvan, amely eddig nem került a hatalma alá, máris Kína része: „A szoros két oldalán élő emberek egy családból származnak, és soha senki nem vághatja el a minket összekötő szálakat.”[8] Bár a kínai vezetők gyakran tárgyalják az ország megfiatalodását a nemzetközi kapcsolatok békés és elkerülhetetlen tendenciájának részeként, Hszi azt is világossá tette, hogy Kína a béke és a stabilitás elérése érdekében sem fogja soha feláldozni szuverenitását: „A békés fejlődésre való törekvés azonban nem jelenti azt, hogy bármikor is feladnánk törvényes jogainkat és érdekeinket vagy Kína alapvető érdekeit. Egyetlen ország sem várhatja el Kínától, hogy háttérbe szorítsa alapvető érdekeit, vagy eltűrje a szuverenitását, biztonságát vagy fejlődési érdekeit aláaknázó törekvéseket.”[9]

Innen kiindulva a kínai befolyás és hatalom már kiterjed az ázsiai csendes-óceáni térségre, amelyet a kínai vezetők előszeretettel ábrázolnak úgy, mintha a kínaiak által irányított kereskedelem, technológia, infrastruktúra, valamint a közös kulturális és civilizációs kapcsolatok miatt már amúgy is zökkenőmentesen integrálták volna. Hszi a csendes-óceáni térség ázsiai nemzeteit egy „nagy családhoz” hasonlította, amelyben „a régió sem boldogulhat Kína nélkül”, de „Kína nem tud fejlődni […] a régiótól elszigetelten”.[10] Bár Hszi elsősorban a kereskedelem révén megvalósuló integráció értékét hangsúlyozza, a biztonság is központi szempont. 2014-ben fel is vetette egy új regionális biztonsági együttműködési struktúra létrehozását Ázsia számára, s így érvelt mellette: „Végül pedig hagyjuk, hogy Ázsia népei irányítsák Ázsia ügyeit, ők oldják meg Ázsia problémáit, és tartsák fent biztonságát.”[11] Hszi szerint az együttműködés magában foglalhatná a regionális biztonsági kérdéseket szabályozó magatartási kódex létrehozását, egy ázsiai biztonsági partnerségi programot és a bűnüldözés összehangolását. Ezt az elképzelést 2015-ben is megismételte, amikor felvetette egy olyan egyedülálló „ázsiai közösség” létrehozását, amelyet „a közös jövő” fog egybe.[12] A Hszi-féle „Ázsia az ázsiaiakért” koncepció természeténél fogva azzal járna együtt, hogy jóval kisebb szerephez jutna az Egyesült Államok, amely jelenleg az uralkodó hatalom és a regionális biztonság garanciája. Az új világrendben az Egyesült Államok nagyrészt visszahúzódna a csendes-óceáni területről, és visszatérne az Atlanti-óceán térségében betöltött történelmi hatalmi szerepéhez. Vang Csi-sze, a Pekingi Egyetem (PE) munkatársa úgy véli, a kínai vezető nézetei természetesek, és „azt a célt szolgálják, hogy megszilárdítsák Kína regionális hatalmi szerepét”.[13]

A kínai befolyás a világ többi részére is elér persze a kikötőket, vasútvonalakat és autópályákat felölelő infrastruktúrán, az optikai kábeleken, az e-kereskedelmen vagy épp a műholdas rendszereken keresztül. Ahogy az amerikai, európai és japán vállalatok élen jártak a világ 20. századi infrastrukturális fejlesztéseinek nagy részében, úgy a kínai vállalatok is vezető szerepet kívánnak betölteni a 21. században. A verseny során megszerzett zsákmány hosszú távú előnyökkel jár, és a győztes technológiáját, szabványait és know-how-ját évtizedekre bebetonozza az egész világon.

Hszi Csin-ping törekvése azonban, hogy a kínai befolyást globálisan beágyazza, túlmutat a kézzelfogható létesítményeken. Egyik leglátványosabb külpolitikai újítása a kínai politikai modell népszerűsítése és annak néhány autoriter elemének exportálása, mint amilyen az internet feletti állami irányítás kiépítése. Noha a kutatók és a tisztviselők már a globális pénzügyi válságot követően elkezdtek kínai modellről beszélni – míg 2008-ban ezzel a témával kapcsolatban alig 750 internetes bejegyzés született, addig ez a szám 2009-re 3000-re ugrott –,[14] a kínai vezetés akkoriban elutasította az exportálható kínai modell gondolatát.

Ven Csia-pao, az akkori miniszterelnök határozottan kijelentette, hogy „Kína soha nem tekinti saját fejlődését modellnek. […] Minden országnak megvan a saját fejlődési útja, amely megfelel a nemzeti adottságainak.”[15] Hszivel együtt azonban egy másfajta, magabiztosabb és versenyképesebb megközelítés érkezett. Egy 2013. januári, a KKP mintegy kétszáz vezető tisztségviselője előtt tartott beszédében, alig két hónappal azután, hogy a KKP főtitkára lett, Hszi kifejtette, hogy a kínai és a nyugati modell között egzisztenciális verseny folyik. A hidegháború utáni időszakot jellemezve elmondta, hogy számos fejlődő ország kénytelen volt átvenni a nyugati modellt, ami „pártharcokat, szociális békétlenséget és otthon nélkül maradt, az utcán kóborló embereket eredményezett”. Majd így folytatta: „Szilárdan hisszük, hogy amint a sajátosan kínai színezetű szocializmus fejlődésével a rendszerünk egyre jobb lesz, úgy lesz rendszerünk egyre érettebb is, és emiatt lesz elkerülhetetlen az is, hogy szocialista rendszerünk felsőbbrendűsége mindenki szemében egyre nyilvánvalóbbá váljon.”[16] Négy évvel később, a 2017-es 19. pártkongresszuson Hszi lett az első kínai vezető Mao Ce-tung óta, aki felvetette, hogy létezik egy másolásra érdemes kínai politikai modell: „A jobb társadalmi kormányzati rendszer kínai modellje új lehetőséget kínál azon országok és nemzetek számára, amelyek fel akarják gyorsítani fejlődésüket, miközben meg akarják őrizni függetlenségüket. És egyben a kínaiak bölcsességét és megközelítését kínálja az emberiség előtt álló problémák megoldására.”[17]

Bár a kínai tudósok elismerik a modellek közötti verseny létezését, sokan továbbra is óvakodnak a kínai modell népszerűsítésétől. Például Jen Hszüe-tung óvatosan fogalmaz ebben a kérdésben: „Ha a kínai modellt példaként állítjuk, és azt reméljük, hogy más országok követik Kínát, az könnyen ideológiai konfrontációhoz vezethet. […] Nincs szükség arra, hogy Kínát a nyugati országokkal hasonlítsuk össze, sem arra, hogy a kínai modell felsőbbrendűségét hirdessük. Ez nem viszi előre Kína nemzetközi megítélését.”[18]

Hszi beszédében végül hangot adott annak a szándékának is, hogy „vezető szerepet kíván játszani a globális kormányzati rendszer reformjában”:[19] át kívánja alakítani a nemzetközi szereplők közötti kapcsolatokat szabályozó intézményeket, normákat és értékeket, valamint más helyet akar kijelölni Kína számára ebben a rendszerben. Hszi számára ez hosszú távú ideológiai harcnak ígérkezik. 2014-ben így nyilatkozott erről: „Pontosan tudatában kell lennünk annak, hogy a nemzetközi rendért folytatott küzdelem elhúzódó lesz.”[20]

Miközben a kínai vezetők régóta hangsúlyozzák, hogy támogatják a nemzetközi rendszert, és nem akarják aláásni, meggyőződésük, hogy hátrányos helyzetbe kerültek, miután a II. világháború után a Bretton Woods-i rendszer kialakításában nem vehettek részt. A szabályokon alapuló rend nem tükrözte az újonnan létrehozott Kínai Népköztársaság (KNK) értékeit, normáit vagy politikai preferenciáit. Huang Csing, a Pekingi Nyelvi és Kulturális Egyetem dékánja elismeri, hogy Teng Hsziao-pingtől egészen Hszi Csin-pingig az összes kínai vezető a nemzetközi rendszer fenntartására tett ígéretet, de Kína politikai rendszere „összeegyeztethetetlen a fennálló nemzetközi rend főáramával”.

Ennek eredményeképpen, véli, amikor Kína szembesült a két választási lehetőséggel – ő maga változik, hogy alkalmazkodjon a rendszerhez, vagy megváltoztatja a rendszert, hogy az alkalmazkodjon hozzá –, Peking az utóbbi mellett döntött.[21] És miután Kína mostanra nagyobb tekintélyt szerzett a globális színpadon, Hszi új felhatalmazást követel magának a nemzetközi rendszer megreformálására. „A globális kormányzás változásai – jegyezte meg 2016 szeptemberében – a hatalmi egyensúly változásaiból erednek.”[22]

A kínai tisztviselők gyakran homályos és jóindulatúnak hangzó elképzelések mögé rejtik globális kormányzási törekvéseiket: például „a nagyhatalmak közötti újfajta kapcsolatról”, „az emberiséget összekötő közös jövőről” vagy „sorsközösségről” beszélnek. Ezek a fogalmak mindazonáltal magukban hordozzák azt az ígéretet, hogy a nemzetközi intézmények által megtestesített értékek radikálisan megváltoznak majd az olyan kérdések terén, mint az emberi jogok, az internet irányítása vagy a kereskedelem és a befektetések. A kínai erőfeszítések egyik fő célja például az, hogy a nemzetközi rendszer egyre kevésbé az egyéni jogokat, inkább az állam által meghatározottakat támogassa. Ezek az elképzelések az USA vezette szövetségi rendszer felbomlását is szükségessé teszik. A kínai külpolitikai tisztviselők gyakran úgy állítják be az amerikai szövetségeket, mint amelyek kizárólagosak, és fokozzák mások bizonytalanságát;[23] ahogyan ezt Fu Jing, egy volt magas rangú kínai diplomata megfogalmazta egy 2016-os beszédében: „Kína politikai téren már hosszú ideje elidegenedett a nyugati világtól. Az USA vezette katonai szövetség a saját érdekeit mások fölé helyezi, és kevés figyelmet fordít Kína biztonsági aggályaira.”[24] Hszi gyakran felszólalt egy újfajta biztonsági partnerség létrehozása mellett, amely „a szembenállás és a szövetségkötés elutasításán alapul”.[25]

Bár a kínai tisztviselők nyitva hagyják a kérdést, hogy országuk várhatóan az Egyesült Államok helyére lép-e mint a világ hegemón hatalma, sok kínai tudós úgy véli, Kína hamarosan megelőzi az Egyesült Államokat. Vang Csi-sze elismeri, hogy Kínán belül elterjedt az a felfogás, miszerint az Egyesült Államok hatalma csökkenőben van, és előbb-utóbb Kína lesz a világ „első számú” hatalma az Egyesült Államok helyett.[26] A Fudan Egyetem professzora, Sen Ting-li úgy véli, Kína már most is „erkölcsi fölénybe került” a nemzetközi közösségben, és jelenleg is „készen áll arra, hogy az új korszak vezetőjeként lépjen fel”.[27] Ezek a tudósok azonban nem válaszolnak arra, vajon Kína készen áll-e meghatározó szerepet vállalni a nemzetközi rendszert irányító szabályok alakításában, illetve a nemzetközi közösséget érintő globális kihívásokra adott válaszintézkedések megszervezésében és a világcsendőr szerepében.

Kína vágya, hogy átrendezze a világrendet, nem ígérkezik könnyű feladatnak. Az Egyesült Államok vezető szerepe a globális színtéren, demokratikus szövetségi rendszere és a II. világháború utáni liberális nemzetközi rend mély gyökereket eresztett. Ráadásul míg Peking kezdeti sikeres válaszlépései a pandémiára odahaza megerősítették a kínai emberek bizalmát rendszerükben, addig a 2021 és 2022 folyamán elrendelt elhúzódó lezárások, valamint a globális színtéren folytatott stratégia végül kikezdte a KKP otthoni legitimitását és külföldi jó hírét. A kínai intézkedések összetett és sok külföldi megfigyelő számára végső soron aggasztó képet mutattak arról, hogy mit hozhat egy jövőbeni kínai globális vezetés.

A Covid–19-teszt

2019. december végén a közép-kínai Hupej, egy viszonylag jómódú tartomány kórházai „ismeretlen eredetű tüdőgyulladásos” esetek sorozatáról számoltak be. Dr. Aj Fen, a vuhani központi kórház sürgősségi osztályának igazgatója volt az első, aki összefüggést talált a kórházakba érkező esetek és azon beszámolók között, melyek a tengeri herkentyűket áruló huanani nagybani piacon dolgozók sorában terjedő, magas lázzal járó megbetegedésekről szóltak. Miután riasztotta a kórházát, figyelmeztetést küldött több kollégájának. Üzenete felkeltette más orvosok, köztük a 34 éves szemész, dr. Li Ven-liang figyelmét, aki szintén ebben a kórházban dolgozott. Ő volt az, aki az egykori évfolyamtársaiból álló csoport egyik csevegésében a következő üzenetet írta: „Egy új koronavírus-fertőzést erősítettek meg, a típusát még azonosítják. Szóljatok az összes családtagotoknak és rokonaitoknak, hogy legyenek óvatosak.”[28]

A vuhani közbiztonsági szervek gyorsan felléptek, hogy elhallgattassák Lit, és 2020. január 1-jén beidézték kihallgatásra. Hivatalos megrovásban részesítették, mert „valótlan megállapításokat hozott nyilvánosságra”, és „súlyosan megzavarta a társadalmi rendet”. Emellett hét másik kínai állampolgárt is őrizetbe vettek „alaptalan szóbeszéd terjesztésének”[29] vádjával. Li ennek ellenére folytatta az emberek figyelmeztetését. Néhány héttel később ő maga is elkapta a vírust. Aj súlyos megrovást kapott a kórház fegyelmi ellenőrző bizottságától: indoklásul azt hozták fel ellene, hogy álhíreket terjeszt, és figyelmeztették az orvosnőt, hogy a dologról senkinek ne beszéljen, még a férjének se.[30]

Miközben Kína vezetői a vírus terjedését próbálták fékezni, az ország politikai modelljének erősségei és gyengeségei egyaránt teljes valójukban kiütköztek. A nagymértékű politikai központosítás és az információk feletti ellenőrzés megakadályozta, hogy az egészségügyi tisztviselők figyelmeztessék a kínai népet és a világ többi részét a vírusra, és többek között emiatt kínaiak milliói kerekedtek fel a kínai holdújév alkalmából Vuhanból, a vírus epicentrumából, miközben sokan úgy hordozták magukban a vírust, hogy nem is tudtak róla.

Ugyanakkor éppen ez a hatalomkoncentráció tette lehetővé a kormány számára, hogy január 23-án lezárja Vuhant, ezzel gyakorlatilag megakadályozva, hogy 11 millió ember elhagyja a várost, és bárki beutazzon. A tömegközlekedést leállították, az autópályákat lezárták, és számos más közeli városban és településen is korlátozásokat vezettek be. Mindent összevéve Hupej tartományban január végére 50 millió embert helyeztek szigorú karantén alá. A világ megdöbbenve figyelte, ahogy Peking 7500 munkást mozgósítva két hét alatt két ideiglenes kórházat is felhúz, és szerte az országban arra utasítja a vállalatokat, hogy gyártsák le a hiányzó egyéni védőfelszereléseket, többek között maszkokat, köpenyeket és kesztyűket. A KKP megfigyelési technológiája – több mint 200 millió kamera követi az embereket mindenhol – és az a szimbiotikus létezés, amelyet az ország vezető technológiai vállalataival, például a Tencenttel és az Alibabával alakított ki a hatalom, lehetővé tette a kormány számára, hogy viszonylag nagy hatékonysággal kövesse nyomon a vírus terjedését, s végül megfékezze azt.

Bár a kormány sikerrel járt, Hszi Csin-ping 2012-es hatalomra kerülése óta először fordult elő, hogy a kínai polgárok nagy számban kérdőjelezték meg interneten a hivatalos narratívát. Dr. Li halála több mint egymillió kínai állampolgárt vett rá arra, hogy online közzétegye a gondolatait: a brit BBC beszámolója szerint a két legnépszerűbb hashtag a következő volt: „A vuhani kormány bocsánatkéréssel tartozik dr. Li Ven-liangnak”, és „Követeljük a szólásszabadságot”. Ez az internetes aktivizmus azonban kérészéletű lett. A járványról tudósító, közösségi újságírónak álló állampolgárok közül később sokakat őrizetbe vettek, és őket „engedetlenség szításának” vádjával börtönbüntetésre ítéltek,[31] míg mások eltűntek.[32]

2020 végére a kínai kormány a korai hibák és a nyilvános ellenvélemény minden napvilágra került nyomát eltüntette. A kínaiak többsége visszatért a járvány előtti életéhez, és Kína lett a világ egyetlen jelentős gazdasága, amely abban az évben növekedni tudott. Az ország határain belül Kína és a Covid–19-világjárvány történetét sikertörténetként adták elő: a kínai kormány rekordidő alatt megfékezte a vírust és annak kritikusait. Államközpontú modellje, amely lehetővé tette az erőforrások mozgósítását, hogy a KKP áthassa a társadalmat és a gazdaságot, valamint ellenőrzése alá vonja az információk terjedését, nemcsak sikeres volt, de egyenesen szöges ellentéte annak a kaotikus reakciónak, amelyet az USA, a világ vezető demokráciája adott a helyzetre. A világjárvány nemhogy kikezdte volna a KKP tekintélyét, hanem még inkább megerősítette legitimitását. A nemzetközi színtéren azonban Kína pandémiadiplomáciája egészen más eredményt hozott.

A világméretű járvány

2019. december 31-én, egy nappal azután, hogy dr. Aj és Li nyilvánosságra hozták félelmeiket, a WHO két különböző helyen lévő irodája, valamint tajvani tisztviselők is megkongatták a vészharangot. A WHO a következő napon további információkat kért a kínai hatóságoktól, amelyek beismerték, hogy az esetek csoportosan fordultak elő, de ezenfelül nagyon kevés információval szolgáltak. Még aznap azonban a vuhani helyi hatóságok bezárták Huananban a tengeri herkentyűket áruló nagybani piacot, amelyet a járvány feltételezett gócpontjaként azonosítottak. Eközben a kínai kutatók január 2-án sikeresen feltérképezték a koronavírus teljes genetikai állományát – ez olyan hatalmas teljesítmény volt, amely világszerte segített a tudósoknak megérteni, hol és hogyan terjedt a vírus –, ugyanakkor ezt csak több mint egy héttel később, január 11-én tették nyilvánosan elérhetővé a világ többi része számára. Kína aznap jelentette az első halálesetet is, egy 61 éves férfiét.

Miközben az esetek egyre szaporodtak, és a kínai tisztviselők Vuhan lezárása mellett döntöttek, Peking ugyanolyan mértékben mozgósította az erőforrásait globális szinten, mint odahaza. A KKP Egyesült Front Munkaügyi Osztálya (EFMO), amely a határon túl élő kínaiakkal fenntartott kapcsolatokért felelős, külföldön kapcsolatba lépett a helyi kínai civil szervezetekkel, és megkérte ezeket, hogy segítsenek a szorult helyzetben lévő Kínának. A válasz azonnali és elsöprő volt. A Bloomberg News arról számolt be, hogy a japán Nagojában kínai önkéntesek három nap alatt 520 ezer maszkot vásároltak.[33] Világszerte megmozdultak az egyházak, humanitárius szervezetek, multinacionális vállalatok és kormányok is, hogy védőfelszereléseket küldjenek Kínába. Az egyik, aki válaszolt a felhívásra, Li Lu volt, az 1989-es Tienanmen téri demokráciatüntetések egykori diákvezetője. Miután a kormány leverte a tüntetést, Li Kínából az Egyesült Államokba menekült. Rövid időn belül lediplomázott a Columbia Egyetemen, jogi doktor lett, majd az MBA-diplomát is megszerezte, amerikai állampolgárságot kapott, és létrehozta saját befektetési alapját, a Himalaya Capital Managementet. Livel együtt vettem részt január végén egy San Diegó-i konferencián, ahol fültanúja voltam az egyik szünetben, amint telefonon kétségbeesetten próbálja elérni, hogy védőfelszereléseket küldjenek Kínába. Később elmesélte, hogy személyesen élte át az 1976-os tangsani földrengést, és emlékezett arra, milyen kaotikusak voltak a kínai kormány akkori erőfeszítései. Ugyanezt a zűrzavart látta a világjárvány első hónapjaiban is, mikor a kínai vezetők csak két, a kormány által kijelölt szervezet által próbálták biztosítani, hogy az egyéni védőfelszerelések eljussanak az emberekhez: a Nemzetközi Vöröskereszten és az Összkínai Jótékonysági Szervezeten keresztül. Egyik szervezet sem volt azonban felkészülve a helyzet kezelésére. Li megtalálta a módját, hogy több mint másfél millió dollár értékű védőfelszerelést és pénzügyi támogatást juttasson el oda, ahol szükség volt rá, s ehhez mind a Kínán belüli, mind a határon kívüli „baráti csoportok” és hálózatok segítségét igénybe vette. Ezen túlmenően a dr. Li Ven-liang halálát követő napon Li Lu létrehozott egy alapítványt, hogy segítsen gondoskodni az elhunyt vagy tartósan munkaképtelenné vált ápolók és orvosok családjairól. Összességében az Egyesült Államokban működő szervezetek 18 tonna maszkot, köpenyt, lélegeztetőgépet, gézt és más szükséges anyagot szállítottak Kínába.[34] Február végére a nemzetközi közösség 1,2 milliárd dollár értékben juttatott el Kínának használati tárgyakat.[35]

Peking a nagyköveteit is utasította: kezdjenek azon dolgozni, hogy a narratívát ellenőrzésük alatt tartsák. A San Diegó-i konferencia végén egy félig üres előadóteremben ülve hallgattam végig Kína amerikai nagykövetének, Cuj Tien-kajnak lényegre törő beszédét. Üzenete egyértelmű volt: Kína transzparensen viselkedik, és megosztja az információkat a nemzetközi közösséggel. Ráadásul Kína áldozatvállalása nemcsak a kínai népnek, hanem a világ többi részének is szólt. Cuj, nagykövettársaihoz hasonlóan, nem hozta szóba, hogy Kínát bármiféle felelősség terhelné a vírus kezdeti terjedése miatt. A színfalak mögött pedig kínai tisztviselők azt kérték, hogy más országok ne hozzák nyilvánosságra a Kínának nyújtott segítségüket, és ne szítsanak félelmet azzal, hogy megtiltják a beutazást állampolgáraiknak, vagy lezárják határaikat a kínaiak előtt.[36] Ezek a kérések arról árulkodtak, hogy odahaza a KKP legitimitása törékeny; egy olyan rendszerben, ahol az elszámoltathatóság inkább a cselekvéshez, mintsem a választásokhoz kötődik, ott a világjárvány kezelésében tapasztalt kudarc akár kormányzati válságot is eredményezhet.

Március közepére a kínai kormány nagyrészt megfékezte a vírus terjedését. A kínai tisztviselők és a média gyorsan átnyergelt egy új üzenet eladására: Kína világelső volt a pandémia elleni védekezésben.[37] Az ország gyűjtötte egybe a világ legnagyobb készletét egyéni védőfelszerelésekből. (Addigra Kína lett a világ első számú PPE-gyártója, a védőruházat 60 százalékát ott állították elő,[38] és az ország volt a Covid–19-vakcinák és gyógyszeres terápiák fejlesztéséhez szükséges prekurzor vegyületek létfontosságú forrása.) És mivel a kormány megfelelő tartalékkal rendelkezett egyéni védőfelszerelésből, és szembetűnő sikereket aratott a vírus visszaszorításában, ismét színpadra szólították a régi szereplőket, de immár más feladattal bízták meg őket.

A kínai nagykövetek attól fogva a nagykövetségek internetes oldalain a Peking által létrehozott „a Covid–19-re adott kínai válaszokból leszűrt tapasztalatok tudásközpontjait” népszerűsítették, s itt olyan QR-kódok szerepeltek, amelyek segítségével az olvasók olyan tudományos dokumentumokhoz, rövid politikai összefoglalókhoz és kínai orvosokkal készített videókhoz férhettek hozzá, amelyek Hszi Csin-ping államfői érdemeit és a Covid–19-re adott lenyűgöző kínai válaszlépéseket dicsőítették.[39] A kormány a kínai vállalatokat, például az Alibabát és a Huaweit is arra sarkallta, hogy márkáik képviseletében legyenek Peking nem hivatalos nagyköveteivé azzal, hogy PPE-t és egyéb segítséget nyújtanak a hiányokkal küzdő országoknak. Az ország határain kívül élő kínaiak követték a példát. Li Lu webináriumot szervezett három kínai, Vuhanban és Sanghajban élő orvos részvételével, akik a frontvonalban küzdöttek a járvány ellen. Ezen az online rendezvényen több száz amerikai tudós, orvos és más egészségügyi szakember vett részt. Ezenfelül személyes vagyonából több millió dollár értékben vásárolt PPE-t, amelyet aztán amerikai kórházaknak juttatott el. És egy szerencsés véletlen folytán Kína egyik vezető elektromosautó-gyártójának, a BYD-nek (amely szintén a Himalaya Capital portfóliójában szereplő cégek egyike) a vezetője épp az Egyesült Államokban tartózkodott, s Li meggyőzte őt, hogy kezdjen el arcmaszkokat gyártani. A háromezer mérnököt foglalkoztató BYD ezzel a lépéssel a világ legnagyobb arcmaszkgyártója lett – és egyike annak a két kínai vállalatnak, amely megkapta a hivatalos működési engedélyt az amerikai Országos Munkavédelmi és Munkaegészségügyi Intézettől, illetve az Élelmiszer- és Gyógyszerügyi Hatóság (FDA) vészhelyzeti forgalmazási engedélyét orvosi eszközökre. „A vírusok nem ismernek határokat vagy ideológiát – mondta nekem Li, amikor 2020 őszén újra beszélgettünk. – Minden embert egyformán érintenek. Azok a dolgok, amelyek megvédhetik a kínaiakat, az amerikaiakon is segíthetnek, a gyógyszerek mindkét irányba hatásosak lesznek.”

A stratégiai lehetőségek időszaka

A kínai vezetők számára a világjárvány második szakasza hozta el azt, amit ők csak „a stratégiai lehetőségek időszakaként” emlegettek. Hszinek a pandémiát kihasználva sikerült több prioritásként kezelt egészségügyi kérdésben is előrelépni, különös tekintettel a még mindig születőben lévő egészségügyi selyemút (HSR) megerősítésére, amely egyik leágazása volt a 2013-as „Egy övezet, egy út” elnevezésű nagyszabású globális infrastrukturális tervének (ezt később átnevezték Övezet és Út kezdeményezésre, angol rövidítéssel BRI-re).[40] Harminc ország, valamint a WHO és az ENSZ HIV/AIDS-programja korábban már elfogadta az egyetértési nyilatkozatot, és partnerként csatlakozott a HSR-hez;[41] Kína pedig ezt követően orvosokat, orvosi felszerelést és műszereket küldött nekik, többek között a kontaktszemélyek feltérképezésére szolgáló, illetve e-gyógyászati eszközöket.[42] Hszi Csin-ping a Giuseppe Conte akkori olasz miniszterelnökkel folytatott márciusi telefonbeszélgetésében kijelentette: „Olaszország és Kína az új egészségügyi selyemút sarokkövei”,[43] és a partnerség megszilárdítása érdekében háromszáz orvost küldött Olaszországba. Luigi Di Maio külügyminiszter bírálta Európát, amiért kevesebb segítséget nyújt, mint Kína,[44] bár ezzel a helyzetértékeléssel nem minden olasz értett egyet. Ahogy egy olasz elemző megjegyezte, Kína a segélyt elsősorban egy kereskedelmi üzlet részeként nyújtotta, míg az európai segítség „lényegesebb” volt, és adományok formájában érkezett.[45]

Hszi a pandémia kínálta lehetőségeket a hagyományos kínai orvoslás (HKO) népszerűsítésére is kihasználta. Hszi már régóta támogatta a HKO-t, amely szerinte „az ősi kínai tudomány kincsesbányája és a kínai civilizáció tudástárát nyitó kulcs”.[46] A HKO egyszerre jövedelmező üzlet a maga évi 400 milliárd dolláros globális piaci értékével, és a potenciális kínai kulturális vagy puha hatalmi befolyásolás fontos eszköze. Hszi már a hivatali ideje kezdetén meghatározta, mekkora legyen Kínán belül a HKO-termelés mértéke és elterjedtsége, és több afrikai és más országban is HKO-központokat és -műhelyeket hozott létre, és -programokat indított.[47] Margaret Channal, egy volt hongkongi egészségügyi tisztviselővel, a WHO egyik volt vezetőjével közösen kidolgoztak és közzétettek egy 10 éves stratégiát, hogy miként lehetne a HKO-t a világ egészségügyi rendszereibe integrálni. (A terv arra kérte az országokat, hogy ismertessék meg polgáraikkal a HKO előnyeit, és tegyék lehetővé, hogy az egészségbiztosítók a HKO költségeit is fedezzék.)[48] 2019-ben – a nemzetközi tudományos közösség nagy részének tiltakozása ellenére – a WHO beleegyezett, hogy a HKO-t is felveszi a Betegségek nemzetközi osztályozásába (ez az a dokumentum, amely rögzíti, hogy a betegek diagnosztizálását követően az orvos milyen kezeléseket és gyógyszereket alkalmazhat), noha a HKO-kezeléseket nem kellett ugyanolyan szigorú eljárásokkal igazolni, mint amelyeket a nyugati kezelések esetében megköveteltek.[49]

Ezzel a HKO megkapta a felbecsülhetetlen értékű hivatalos jóváhagyás pecsétjét. Noha nemigen voltak klinikai bizonyítékok arra, hogy a HKO a Covid–19 kezelésénél is bevált volna, Hszi utasította a kínai kórházakat, hogy a Covid–19 kezelési protokolljának részeként a HKO-t is alkalmazzák.[50] Emellett az ES keretein belül is szorgalmazta a HKO és a HKO-ra specializálódott orvosok alkalmazását, a kínai nagykövetségek weboldalain is kiemelve, hogy mennyire hasznos ez a világjárvány kezelésében. Ezzel egy időben a kínai székhelyű nemzetközi szakmai szövetségek az ENSZ-nél lobbiztak, hogy hivatalosan is ismerjék el a HKO hasznosságát a Covid–19 ellen vívott harcban.[51]

Farkasok a kapuknál

Miközben a világ Kína dicséretétől zengett, amiért vezető szerepet játszott az egyéni védőfelszerelések biztosításában, a Peking által szerzett jó hírnév nagy része elpárolgott, mikor a kínai tisztviselők elkezdtek a diplomáciának ahhoz az erőszakosabb és harciasabb formájához nyúlni, amely a kínai közbeszédben a „farkasharcos” diplomácia elnevezést kapta. A kifejezés amúgy egy olyan kétrészes kínai kasszasiker, a Harcos Farkas második részéből ered, amelyben a kínai elit csapatok külföldi zsoldosok és más seregek felett aratnak diadalt. Ebben adják ki a következő jelszót: „Aki Kínát bántja, az megfizet érte, még ha ezer mérföldre él is.”[52]

Ugyanazok a diplomaták, akik korábban azt kérték, más országok ne verjék nagy dobra, hogy segítséget nyújtottak Kínának, most fennhangon dicsekedtek azzal, mennyi PPE-t szállítottak ezeknek az országoknak, és ragaszkodtak ahhoz, hogy ezek az országok nyilvánosan hálálkodjanak. Míg egyesek, például Giuseppe Conte olasz miniszterelnök, beadták a derekukat, mások, például Angela Merkel német kancellár a világjárvány elleni segítségnyújtás kétirányú jellegét hangsúlyozták: „Az Európai Unió orvosi felszerelést küldött Kínába, [amikor] Kína annak idején segítséget kért. Amit most látunk, az a kölcsönösség.”[53] És amikor azt akarták elérni, hogy más országok Kína érdekeihez igazodjanak, a „farkasharcos” diplomaták nem haboztak fegyverként bevetni a hozzáférés jogát a hatalmas kínai piachoz, és azt, hogy az egyéni védőfelszerelések készletei felett Kína gyakorolt ellenőrzést. Kína állítólag azt közölte Franciaországgal, hogy nagy mennyiségben kaphat PPE-t, ha a franciák Huawei 5G-s berendezéseket vásárolnak. Amikor pedig Scott Morrison ausztrál miniszterelnök áprilisban azt kezdeményezte, hogy vizsgálják ki a vírus eredetét, Kína ausztráliai nagykövete arra célozgatott, hogy Ausztrália komoly gazdasági károkat szenvedhet emiatt: „Az egyszerű [kínai] emberek talán elgondolkodnak majd azon, hogy miért is kellene nekik ausztrál bort inni vagy ausztrál marhahúst enni.”[54] Nem sokkal később Kína betiltotta az ausztrál marhahús importját, vámot vetett ki az ausztrál árpára, majd ezt 2020 őszén az ausztrál szén- és borimportra vonatkozó tilalmak követték, és a kínai turistáknak is azt ajánlották, hogy ne utazzanak Ausztráliába.[55]

A kínai külügyi tisztviselők és a média is megpróbálták elterelni a figyelmet arról, milyen szerepet játszott Kína a világjárványban, mégpedig úgy, hogy dezinformációkat terjesztettek más országok járványkezeléséről. A külügyminisztérium szóvivője, Csao Li-csien például ezt tweetelte: „Lehet, hogy az amerikai hadsereggel érkezett a járvány Vuhanba. Legyenek átláthatóak! Hozzák nyilvánosságra az adatokat! Az USA magyarázattal tartozik [sic] nekünk!”[56] A párizsi kínai nagykövetség egy cikket tett közzé a honlapján, amelyben azt állította, hogy a francia egészségügyi dolgozók felhagytak munkájukkal az idősotthonokban, és magukra hagyták a lakókat, hogy „éhen haljanak, vagy a betegség vigye el őket”. Egy másik esetben több kínai médiaszervezet és kormánytisztviselő is tweetelt egy videót, amelyen állítólag olaszok skandálják, hogy „Grazie, China”, miközben a háttérben a kínai himnusz szól. Később kiderült, hogy az olaszok a saját egészségügyi dolgozóikat éltették.[57]

Vang Ji kínai külügyminiszter kifejezetten bátorította ezt a fajta diplomáciai keménykedést, s kijelentette: „Mi soha nem bocsátkozunk harcba, soha nem terrorizálunk másokat. De vannak elveink, és nem félünk senkitől. Visszavágunk minden szándékos sértésre, határozottan megvédjük országunk becsületét és a méltóságunkat, és minden alaptalan rágalmat tényekkel cáfolunk.”[58] Noha az efféle nacionalista retorikának Kínán belül voltak támogatói, az ország határain kívül már komoly presztízsveszteséggel járt. A nemzetközi sajtó a pekingi maszkdiplomáciát megfélemlítésként mutatta be, és a külföldi kormányok elvesztették bizalmukat abban, hogy Kína megbízható szállítója lehet az egyéni védőfelszereléseknek. A Kínában gyártott PPE-vel kapcsolatos fenntartásokat tovább fokozták a nem megfelelő minőségű termékekről szóló, széles körben terjedő beszámolók. Többek között Spanyolország, Nagy-Britannia, Törökország, a Fülöp-szigetek, Hollandia és Finnország egészségügyi tisztviselői panaszkodtak arra, hogy a kínai maszkokból hiányoznak a megfelelő szűrők, a tesztek pontatlanok, a fertőtlenítőszerek pedig hamisítottak.[59] Csak Hollandia 600 ezer hibás kínai gyártmányú maszkot hívott vissza. A minőségi problémák és a pekingi maszkdiplomácia erőszakos nyomulása miatt ezekben az országokban felmerült, hogy függetlenné kell tenniük az ellátási láncaikat Kínától.

Barát a bajban

A világjárvány során a WHO Peking létfontosságú szövetségese lett. A WHO vezetője, Tedrosz Adhanom Gebrejeszusz, akinek jelölését Peking támogatta, következetesen lekicsinyelte a vírus potenciális veszélyét és a kínaiak felelősségét a vírus terjedéséért. Noha a WHO hivatalosan is nemzetközi aggodalomra okot adó közegészségügyi vészhelyzetnek nyilvánította a Covid–19-járvány kitörését, Tedrosz ezt követően is azt állította, hogy a minősítést „nem a Kínában történtek miatt kellett kiadni, hanem azért, ami más országokban történik”. Sőt, egy január 30-i sajtótájékoztatón megismételte: ellenzi akár a Kínával folytatott kereskedelem, akár a Kínába irányuló utazások korlátozását, annak ellenére, hogy Kínából 17 238 megerősített esetet és 361 halálesetet jelentettek, míg 23 másik országból mindössze 151 megerősített esetről és egy halálesetről érkezett bejelentés.[60] Az előző héten egy rövid kínai út során Tedrosz még dicsérte is Peking intézkedéseit: „Nagyra értékeljük, hogy Kína milyen komoly figyelmet szentel ennek a járványnak, s különösen nagyra értékeljük a legfelső vezetés elkötelezettségét, valamint az általuk tanúsított átláthatóságot, beleértve az adatok és a vírus genetikai szekvenciájának megosztását.”[61]

A WHO korábban a vírus elnevezése ügyében is engedett Kína kívánságainak.[62] A szervezet bizalmasan elismerte, hogy Kínának nem tetszett a vírusok rendszertani besorolásával foglalkozó nemzetközi bizottság hivatalos kutatócsoportja által javasolt elnevezés – SARS-CoV-2 –, aminek oka feltehetően az volt, hogy emlékeztette volna a világot arra a szerepre, amelyet Kína játszott a 2003-as SARS-járvány kitörésében.[63] Ennél is fontosabb volt azonban, hogy a WHO Pekingnek azt a kérését is teljesítette, miszerint Tajvannak csakis azzal a feltétellel engedélyezze a részvételt az Egészségügyi Világközgyűlésen, ha az a Kína által preferált nevet használja: Kínai Tajpej. Kína befolyása a WHO-ban – némileg meglepő módon – nem annak az eredménye, hogy jelentős pénzügyi támogatást nyújt a szervezetnek; az ország a szervezet költségvetésének kevesebb mint 1 százalékát adja. Politikailag azonban mélyen beépült a WHO-ba: az igazgatótanács egyik tagja egy kínai tisztviselő, egy másik pedig a szervezeten belül a fertőző és nem fertőző betegségekkel kapcsolatos munka irányításáért felel. A WHO nagyon fontos partnernek tekinti Kínát a globális dél országai közegészségügyi programjainak kidolgozása során.[64] Tedrosz pedig nyíltan a kínai kezdeményezések mögé áll. Egy 2017 augusztusában rendezett pekingi eseményen, amely a Magas szintű találkozó az egészségügyi együttműködésről – Az egészségügyi selyemút felé címen futott, azt nyilatkozta az egészségügyi selyemútról, hogy „az lefekteti az egyetemes egészségügyi ellátás biztosításához szükséges alapvető egészségügyi szolgáltatások alapját”.[65]

A pandémia alatt a Pekingnek nyújtott feltétlen WHO-támogatás más országokban is megszólaltatta a vészcsengőt az indokolatlan kínai befolyás miatt. Egy közegészségügyi szakértő szerint Tedrosz azért ódzkodott Kína bírálatától, mert attól tartott, hogy akkor nem jut hozzá kritikus információkhoz. A WHO más munkatársai azonban kevésbé voltak elnézőek. John Mackenzie ausztrál professzor azt állította, hogy Kína a járvány kitörésének első heteiben megpróbálta eltitkolni az eseteket.[66] Ő szivárogtatta ki azokat a felvételeket is a WHO belső munkatársainak értekezleteiről, amelyekből kiderült, hogy sok munkatárs is úgy gondolta: Kína nem osztotta meg időben az információkat. Külön kifogásolták azt is, hogy Peking a génszekvenciát csak azután bocsátotta a rendelkezésükre, hogy azt egy sanghaji laboratórium már közzétette egy virológiai weboldalon. (Később kiderült, hogy az egyik kínai laboratórium már december 27-én, azaz két héttel a nyilvánosságra hozatal előtt szekvenálta a genom nagy részét.) Ráadásul a WHO vészhelyzetekért felelős vezetője, aki nyilvánosan még dicsérte Kínát, egy belső értekezleten azt mondta, Kína közel sem volt olyan együttműködő, mint más országok – például a Kongói Demokratikus Köztársaság – az ebolajárvány kitörésekor.[67]

A szuverenitás szirénhangjai

Az, hogy Kína 2020-ban sem volt hajlandó félretenni a szuverenitás körül folyó konfliktusát Tajvannal, jelezte, hogy Peking részéről egy sokkal átfogóbb stratégiai törekvés zajlik, amelynek során szuverenitási igényeinek a megerősítésén dolgozik, miközben más országokat lefoglal a világjárvány. Ennek több látványos jelét is adta: Hongkongban elfogadták a politikai elnyomás eszközeként használt nemzetbiztonsági törvényt; továbbra is egymilliónál több ujgur muszlimot tartottak fogságban munka- és átnevelőtáborokban az ország legnyugatibb régiójában, Hszincsiangban; és haditengerészeti és egyéb katonai csapatokat vezényelt a Dél- és a Kelet-kínai-tengerre, ezzel Tajvant, Japánt, Indonéziát, Malajziát és a Fülöp-szigeteket fenyegetve. Amint azt a 3. fejezetben majd tárgyaljuk, a kínaiak elsüllyesztettek egy vietnámi halászhajót is, és több mint nyolcvan mesterséges létesítménynek adtak nevet a Dél-kínai-tengeren, amelyek közül ötvenöt víz alatt van. Kína és India között több mint négy évtized után zajlott le egy olyan határvillongás, amelynek halálos áldozata is lett.

Kína erőszakos politikai és agresszív katonai fellépését egyre több kritika érte, különösen Európában, Észak-Amerikában és Ázsia egyes részein. India számos népszerű kínai appot tiltott be; az EU, Nagy-Britannia, az USA és Kanada szankciókat vetett ki a Hszincsiangban tevékenykedő kínai tisztviselőkre és szervezetekre, és számos ország visszavonta a Huawei engedélyét, hogy az 5G-s hálózataikhoz alkatrészeket vagy szoftvereket szállítson. A globális közvélemény-kutatások is azt jelezték, hogy meredeken nő a Hszi Csin-ping motivációival és ambícióival szembeni bizalmatlanság (lásd az 1.1. ábrát).[68] A kínai tisztviselők mégsem engedtek. Sőt, a hszincsiangi szankciók miatt ellenlépéseket hoztak számos európai szervezet ellen, s ezzel veszélybe sodortak egy, az EU-val kötendő, hét éve készülő beruházási megállapodást. Ez jól mutatta, hogy milyen relatív súlyt képvisel a szuverenitás a kereskedelemhez és a befektetésekhez képest Kína stratégiai prioritásai között, s azt is, hogy Peking milyen mértékben hajlandó eltűrni a nemzetközi rendszer jelentős egyensúlyhiányát, miközben egy új egyensúlyi állapot – egy újraegyesített és politikailag különálló Kína – megteremtésén ügyködik.

A felépülés

2020 őszén Kína újabb erőfeszítéseket tett azért, hogy biztosítsa vezető szerepét a pandémia elleni küzdelemben. Noha kezdetben elutasította a részvételt, most mégis csatlakozott a COVAX-hoz, egy olyan nemzetközi kezdeményezéshez, amely a Covid–19-vakcinák elosztásánál bizonyos fokú méltányosságot próbált elérni. Több magas rangú kínai külpolitikai elemző nyilvánosan kijelentette, hogy a csatlakozás Kína érdekeit szolgálná. Megjegyezték, hogy ezzel fontos jelzést küldene a nemzetközi közösségnek: Kína nemcsak „a saját ajtaja előtt lévő havat söpri el”, de mások megsegítését is szem előtt tartja. Ugyanakkor egy sor kevésbé önzetlen indítékot is említettek: így Peking imázsának javítását, a globális gazdasági fellendülés segítését (ami szerintük Kína gazdasági érdekeit is szolgálná), valamint hogy ezzel a kínai oltóanyag is nemzetközileg elismert márkává válhat.[69]

1.1. ÁBRA: A Hszi Csin-pingbe vetett bizalom globális mértékének összehasonlítása 2019 és 2020 között

Forrás: https://www.pewresearch.org/global/2020/10/06/unfavorable-views-of-china-reach-historic-highs-in-many-countries/

Mire Kína csatlakozott a COVAX-hoz, odahaza, valamint az Egyesült Arab Emírségekben (EAE), Bahreinben, Peruban és Argentínában már egymillió embert oltottak be. A nemzetközi tudományos közösségben azonban egyre nagyobb aggodalmat váltott ki, hogy Peking nem tette átláthatóvá a vakcinával folytatott kísérleteket. Kína nem adott tájékoztatást ezek eredményeiről, így a nemzetközi közösség megkérdőjelezte az oltások hatékonyságát és biztonságosságát.[70] Csak 2021 áprilisában ismerte el Kao Fu, a Kínai Járványügyi és Megelőzési Központ vezetője, hogy az országban előállított vakcinák hatásossága viszonylag alacsony, és intézkedéseket kell tenni annak érdekében, hogy az általuk adott védettség szintjét emeljék. (Később azt állította, hogy megjegyzéseit félreértelmezték.)[71]

Ráadásul Kína zéró-Covid-stratégiája és a szigorú lezárások 2021 és 2022 folyamán súlyos élelmiszerhiányhoz, az orvosi ellátásban mutatkozó hiányosságokhoz és helyi tiltakozásokhoz vezettek. Ennek eredményeként a KKP diadalmas Covid-narratívája mind belföldön, mind külföldön hitelét vesztette.[72]

Kína ambíciójának, befolyásának és hatásának feltérképezése

A kínai külpolitika alakulása a világjárvány első évében és azon túl némi betekintést nyújt abba, hogyan állította Hszi az otthoni kormányzati modellt a stratégiai ambíciók megvalósításának szolgálatába. Például több területen is – odahaza, a BRI-t kihasználva és a WHO-n belül is – annak érdekében állította csatasorba hazai erőforrásait, hogy nemzetközi szinten is elfogadtassa a HKO-t. Miután a KKP befurakodott más országok társadalmaiba, ezt Kína arra használta, hogy a kínai állami irányítás alatt álló, de külföldön működő kínai szervezeteken keresztül begyűjtse, illetve elossza az egyéni védőfelszereléseket, és a kínai tisztviselők számára lehetővé tegye, hogy dezinformációt terjesszenek a nyugati közösségi médiaplatformokon, például a Twitteren. Ezenfelül a kínai piacot kihasználva megpróbálta arra kényszeríteni az országokat, hogy nyilvánosan köszönetet mondjanak Kínának a PPE-ért, és ne követeljék nyilvánosan a vírus eredetének kivizsgálását.

A későbbi fejezetekben részletesen tárgyalom, miként alkalmazta Hszi ezt a modellt, s ez milyen – előre eltervezett és véletlen – módon befolyásolta azt a képességét, hogy megvalósíthassa tágabb stratégiai célkitűzéseit. A 2. fejezet felvázolja, Kína hogyan használja a puha, a fortélyos és a kemény hatalmat arra, hogy más szereplők megítélését és politikai preferenciáit alakítsa, és bemutatom ezeknek az eszközöknek relatív erősségeit és gyengeségeit. Nézetem szerint e kérdésben a kontextus az, ami igazán számít. A Kínától földrajzilag távol lévő országok például jellemzően kevésbé aggódnak amiatt, hogy Kína a kemény hatalomhoz (hard power) folyamodna, mint azok az államok, amelyek Kína hátsó udvarában léteznek. És míg a multinacionális vállalatok gyakran engednek a kínai gazdasági kényszerítő módszereknek, addig az országok általában nem. Talán a legmeglepőbb, hogy a Kínával folytatott kereskedelem és a kínai befektetések mértéke nem mutat szoros korrelációt azzal, hogy egy adott ország mennyire támogatja Pekinget más kérdésekben, például a Hszincsiangban folytatott politikája vagy a Dél-kínai-tengeren tett lépései tekintetében. Más tényezők többet nyomnak a latban.

A 3. fejezet Hszi megújulási célkitűzésének legfontosabb részét veszi szemügyre: Kína egyesítését. Megvizsgálja, Kína hogyan valósította meg szuverenitási igényeit Hongkongban, és milyen lépéseket tesz annak érdekében, hogy előrehaladást érjen el a Dél-kínai-tengeren és Tajvan ügyében. Fény derül arra, hogy Kína egyre kevésbé hajlik a puha hatalom alkalmazására – szemben az erőszakos, sőt akár a katonai fellépéssel –, miután növekszik a többi szereplő ellenállása a szuverenitási törekvéseivel szemben. Kína ráadásul hajlamos figyelmen kívül hagyni a nemzetközi jogot, például az ENSZ tengerjogi egyezményét (UNCLOS), és szuverenitási céljainak elérése érdekében hajlandó elviselni a nemzetközi rendszer jelentős egyensúlyhiányát. Az erőszakos gazdasági fellépés és a katonai hatalom kínai alkalmazásának egyik következménye, hogy ezzel nagy lökést adott a négyoldalú biztonsági párbeszéd – a Japánt, Indiát, az USA-t és Ausztráliát tömörítő és röviden Négyesnek (Quad) nevezett – kezdeményezésnek, és a térségen kívüli szereplők, például Németország, Franciaország és Nagy-Britannia erőteljesebb katonai szerepvállalását is kiváltotta. Ez a bővülő koalíció megkérdőjelezi Hszi képességét, hogy további előrelépést érjen el a Dél-kínai-tengerrel és Tajvannal kapcsolatos szuverenitási törekvései terén.

A 4. fejezet központi kérdése az, hogy Kína a külpolitikai zászlóshajója, az Övezet és Út révén képes-e eladni modelljét és rávenni más országokat, hogy az ő politikai, gazdasági és biztonsági preferenciáit kövessék. A BRI Hszi stratégiai ambícióinak lényegére világít rá. Célja, hogy Kínát a globális fizikai és technológiai infrastruktúra, valamint a politikai és biztonsági befolyás hatalmas hálózatának középpontjába helyezze. A fejezet felvázolja a BRI kiterjedt és opportunista jellegzetességeit, megmutatja azokat a vitákat, amelyek Kínán belül és kívül egyaránt folytak a fenntarthatóságáról, és feltárja az Övezet és Út különböző országokra gyakorolt eltérő hatásait. A végkövetkeztetés, hogy bár a BRI minden más kezdeményezésnél jobban segítette Kínát abban, hogy megvalósítsa célját, az átrendezett világot, további sikerét kisiklathatja, hogy a részt vevő országokban Peking gyenge kormányzati teljesítménye és csapnivaló környezetvédelmi és munkaügyi szabálykövetése miatt nő az elégedetlenség. Emellett az, hogy a BRI segítségével a kínai politikai, gazdasági és katonai befolyás egyre kiterjedtebb lett, fokozta a többi fejlett gazdasággal vívott globális befolyást célzó versengést.

Az 5. fejezet megvizsgálja Kínának azt a törekvését, hogy a világ technológiai átalakulásának élére álljon a 21. században. És arra a megállapításra jut, hogy ez a stratégiai forgatókönyv vegyes sikereket hozott. A kínai irányítási modell jelentős előnyökkel járt a kínai technológiai képességek fejlesztésénél, és lehetővé tette Peking számára, hogy a digitális selyemút révén vezető szerepet töltsön be a fejlődő gazdaságok jelentős részében a technológiai infrastruktúra kialakításában, valamint hogy érvényesítse technológiai prioritásait a nemzetközi szabványalkotó testületekben. Peking kapcsolata az európai, észak-amerikai és ázsiai fejlett piaci demokráciákkal azonban egyre több nehézségbe ütközik. A KKP növekvő ellenőrzése a magánszektor felett hozzájárult ahhoz, hogy a kínai technológiai vállalatok kiszorultak néhány ilyen ország piacáról. Ezenfelül a kínai technológiai cégek és a különösen Hszincsiangban zajló katonai és megfigyelési tevékenységek közötti kapcsolatok miatt olyan amerikai szankciók léptek életbe, amelyek nyomán ezeket a vállalatokat elzárták a szükséges technológiától. Ráadásul a kémkedéssel és a szellemi tulajdon ellopásával kapcsolatban is komoly aggodalmat váltott ki az úgynevezett Ezer Tehetség Terv, melynek segítségével a KKP pénzügyi és egyéb támogatást nyújtott a tudományos területen dolgozó külföldi tehetségeknek, ami az USA-ban és másutt is jelentős politikai ellenlépéseket váltott ki.

A 6. fejezet a gyakorlati politika négy területén vizsgálja, milyen reformokat próbál Kína bevezetni a globális kormányzási normák, értékek és intézmények esetében: ez a négy terület az Északi-sarkvidék, az emberi jogok, az internet és a fejlesztésfinanszírozás. Bemutatja, hogy Peking miként tudta sikeresen érvényesíteni saját politikai preferenciáit a nemzetközi intézményekben betöltött vezetői pozíciói révén azzal, hogy a célok és ütemtervek kitűzésénél és ezek teljesülésének értékelésénél érvényesíteni tudta saját hosszú távú stratégiáját; hogy a kínai kormány mozgósította az üzleti élet és a civil társadalom szereplőit; hogy kihasználta gazdasági erőfölényét; és hogy több területen is érvényt szerzett prioritásainak. Hasonlóan azonban a BRI-hez és Kína globális technológiai célkitűzéseihez, ebben az esetben is minél nyíltabban sérti meg vagy ássa alá a Kína által folytatott politika a bevett normákat és értékeket, annál valószínűbb, hogy a nemzetközi közösség ellenállásába ütközik majd.

Az utolsó fejezetben arról olvashatunk, hogy az Egyesült Államoknak és a világ többi részének hogyan kellene reagálnia Kína stratégiai törekvéseire. Itt azt állítom, hogy sem a hagyományos amerikai politikának számító „konstruktív bevonás”, sem a Trump-kormányzat újfajta megközelítése, a „versengés, ellensúlyozás és feltartóztatás” nem megfelelő a kihívás kezelésére. Az USA-nak, valamint szövetségeseinek és partnereinek stratégiájuk kialakításakor figyelembe kell venniük Hszi Csin-ping egyedi politikai kelléktárát, valamint pozitív és proaktív jövőképet kell formálniuk a világ jövőjéről és az abban betöltött helyükről. Mivel Kína hatóköre globális, az Egyesült Államoknak és hagyományos szövetségeseinek úgy kell kiterjeszteniük e jövőképet, hogy az a világ többi részét is lefedje. Noha Kína és az USA között egyes globális kihívások terén, például az éghajlatváltozás ügyében széles körű együttműködésre nyílik lehetőség, nem valószínű, hogy ez megváltoztatja a két különböző értékrend és világkép között zajló versenyt.

Összefoglalás

E fejezetek megállapításaiból kiderül, Hszi Csin-ping hogyan használja egyéni külpolitikai kelléktárának különböző elemeit stratégiai ambíciói megvalósításához. Ha ezeket együtt nézzük, több átfogó következtetést is levonhatunk belőlük.

Az első az, hogy Hszi átfogó stratégiai prioritása rövid távon a szuverenitás és a társadalmi stabilitás fenntartása, míg hosszabb távon Kína egyesítése. Továbbá akár a nemzetközi rendszer jelentős egyensúlytalanságát is hajlandó eltűrni, ha ezzel elér egy új, kívánatosabb végállapotot, Kína újraegyesítését. Hszi Hszincsiangban és Hongkongban folytatott elnyomó politikája például nemzetközi rosszallást váltott ki, s az Európai Unió, Nagy-Britannia, Kanada és az Egyesült Államok összehangolt gazdasági szankcióiba torkollott; amikor pedig Hszi válaszlépésként szankciókat léptetett érvénybe, az az EU-val kötött jelentős kereskedelmi megállapodást fenyegette. Az Indiával kialakult határkonfliktus arra késztette Modi miniszterelnököt, hogy megerősítse a biztonsági és egyéb kapcsolatokat a Négyessel. Emellett Kína „farkasharcos” diplomáciája – amelynek célja a nemzetközi politikai narratíva ellenőrzése a belpolitikai legitimációs válság elkerülése érdekében – hozzájárult ahhoz, hogy Hszi és Kína globális tekintélye meredek zuhanásba kezdjen. Ez a negatív reakció sem tudta azonban meggyőzni Kínát, hogy változtasson az irányon. Végül Peking erőfeszítése, hogy a pandémia idején kizárja Tajvant az Egészségügyi Világközgyűlésről, ismét megmutatta elszántságát, hogy szuverenitása érdekeit a tajvani emberek jóléte és a nagyobb globális jó elé helyezze.

Másodszor, bár Kína nem próbálja a kommunizmust exportálni, autoriter politikai modelljének egyes elemeit már igen. Hasonlóan ahhoz, ahogy odahaza ellenőrzése alá vonta a szólásszabadságot, úgy törekszik Peking arra, hogy korlátozza a nemzetközi szereplők szabad véleménynyilvánítási jogát, ha Kínáról van szó. Peking hagyományosan arra összpontosít, hogy más országok ismerjék el szuverenitási igényeit, s a kínai piachoz vagy az országhoz való hozzáférést használja eszközként arra, hogy akaratát érvényesítse; ha pedig azok ellenállnak, büntetéshez folyamodik. A kínaiak által meghúzott vörös vonalak azonban egyre szaporodnak. Kína bojkottot hirdetett például az ausztrál export ellen, válaszul arra, hogy Canberra kezdeményezte a Covid–19-járvány kivizsgálását; továbbá kiutasította a Wall Street Journal három riporterét, mert azok egy cikkben Kínát „Ázsia beteg emberének” nevezték. Ma már gyakorlatilag bármilyen kérdést a kínai szuverenitást vagy társadalmi stabilitást fenyegető veszélynek minősíthetnek. Kína a BRI-n keresztül közvetlenebb módon is exportálja modelljét. A BRI egyes országaiban hivatalnokokat képez ki arra, hogyan cenzúrázzák az internetet, miként ellenőrizzék a civil társadalmat, és hogyan építsenek ki egy erős egypárti államot. Fejlesztési modelljét a BRI-n keresztül olyan infrastruktúra-fejlesztések formájában is terjeszti, amelyek adósságot generálnak, s megvalósításuk során figyelmen kívül hagyják az átláthatósági, munkavédelmi, környezetvédelmi és jogi szabályokat. Végül a kínai tisztviselők az ENSZ-ben és más nemzetközi intézményekben betöltött vezető pozíciójukat arra használják, hogy e testületek értékeit és normáit Kína politikai érdekeinek megfelelő módon alakítsák: például megakadályozzák, hogy a muzulmán ujgur ellenzékiek felszólaljanak az ENSZ testületei előtt, és hogy segítsék a kínai technológiai szabályok – például az államilag ellenőrzött internet – elterjedését a globális szabványalkotó testületekben.

Harmadszor, bár Hszi jelentős előrelépést tett stratégiai elképzeléseinek megvalósításában, a sikeresség folytonossága korántsem biztos. Ugyanazok a jellegzetességek ugyanis, amelyek lehetővé tették Kína rövid távú külpolitikai céljainak megvalósítását, most azzal fenyegetnek, hogy aláássák a jövőbeli előrelépést. Saját hátsó udvarában Kína legyőzte a szélesebb körű demokráciát követelő hangokat, bebetonozta a KKP irányítását Hongkongban, megakadályozta, hogy Tajvan a hangját hallathassa az ENSZ-ben, és megerősítette szuverenitási igényeit a Dél-kínai-tengeren. Ugyancsak haladást ért el abban a céljában, hogy az ázsiai csendes-óceáni térségből egy sinocentrikusabb régió jöjjön létre. A kínai vezetés sikeresen vezényelte le 2020 novemberében a regionális átfogó gazdasági partnerségről (RCEP) folytatott tárgyalásokat, melyek nyomán létrejött a világ legnagyobb kereskedelmi blokkja: ez egyben fontos lépés volt annak érdekében is, hogy Kína megerősítse vezető szerepét az ázsiai csendes-óceáni térségben. A kínai hadsereg is jelentősen növelte képességeit a régióban. Emellett Kína lenyűgöző sikerrel alakította át azt a világot is, amely nem tartozik a hátsó udvarába. A BRI és különösen a digitális selyemút révén Kína egyre inkább az első számú szolgáltatóvá válik, amikor a világ 21. századi technológiai infrastruktúrájának kiépítésére kerül sor. Afrika legnagyobb részén a Huawei nyerte el a jogot az 5G-technológia kiépítésére, s ez egyre inkább igaz Latin-Amerikára és a Közel-Keletre is. Médiacégei világszerte több tízmillió polgárhoz juttatják el azt a narratívát, amely pozitívabb képet ad Kínáról. A nemzetközi intézményekben pedig Kínának sikerült elérnie, hogy egyre inkább figyelembe vegyék a saját emberi jogi, internetirányítási és fejlesztési szabályait.

Kína államközpontú modellje azonban egyre inkább kikezdi számos kezdeményezésének hitelességét és vonzerejét. Az olyan kínai technológiai magáncégek, mint a Huawei és a ByteDance, egyre nehezebben férnek hozzá a globális piacokhoz. Az országok mind elutasítóbbak a kínai befektetésekkel szemben, mert attól tartanak, hogy azok részei a KKP által irányított stratégiának, amely Kína katonai terjeszkedését szolgálja. Csökkenőben van a Konfuciusz Intézetekhez (KI) hasonló kínai kulturális kezdeményezések népszerűsége is, mivel ezeket a kínai propaganda eszközeinek tartják. Ráadásul az ENSZ szervezeteinél dolgozó kínai tisztviselők közül néhányan előszeretettel lépnek fel Kína érdekében, s nem az ENSZ tágabb értelemben vett küldetését képviselik. Ennek nyomán több ország is gáncsolja a kínai kezdeményezéseket, és alternatív jelölteket támogat az ENSZ vezető pozícióira. Kína jövőbeli képességét, hogy megvalósítsa tágabb értelemben vett külpolitikai célkitűzéseit, egyre inkább veszélybe sodorja az, hogy Kína ragaszkodik mind az állami, mind a nem állami szereplők ellenőrzéséhez.

Számos fejlődő és közepes jövedelmű országban jelentős politikai és gazdasági költségekkel jár az, hogy Kína a BRI-n keresztül saját fejlesztési modelljét exportálja. Az ott élő emberek gyakran tiltakoznak az átláthatóság hiánya, a gyenge környezet- és munkavédelmi biztosítékok és az adósságtörlesztésre vonatkozó tervek miatt. A Covid–19 különösen nagy nyomást helyezett a BRI keretében megkötött üzletekre, olyannyira, hogy a kínai kormány jelentése szerint ezek 60 százalékát hátrányosan befolyásolta. Az újonnan megválasztott vezetők gyakran igyekeznek újraszabni a BRI-szerződések feltételeit, mivel úgy tartják, hogy azok durván igazságtalanok, és elődeik korrupciójának vagy gyenge tárgyalási készségeinek az eredményei. Több közép- és kelet-európai ország csalódott a kínai befektetések elenyésző nagysága miatt, és kilépett a 17+1 keretből. A BRI tágabb értelemben véve sem hozott jelentős politikai előnyöket Kína számára. Nem lehet például összefüggést felfedezni aközött, hogy mely államokba érkezik a legtöbb BRI-befektetés, és mely államok azok, amelyek támogatják Kínát olyan kényes politikai kérdésekben, mint Hszincsiang, Hongkong vagy a Dél-kínai-tenger.

Negyedszer, az, hogy Kína a fortélyos és a kemény hatalom gyakorlásához folyamodik az ázsiai csendes-óceáni térségben, nemhogy megbontotta volna az USA által vezetett szövetségi és partneri viszonyokat, de még szorosabbra fűzte őket. Peking „farkasharcos” diplomáciája – a szabad hajózásra vonatkozó szabályok semmibevétele a Dél-kínai-tengeren, az agresszív katonai fellépés a Tajvant, a Dél-kínai-tengert, a kínai–indiai határt és a Tiaojü (Szenkaku)-szigeteket érintő szuverenitási kérdésekben, valamint a Hongkong elleni kemény fellépés – hozzájárult ahhoz, hogy megerősödjenek a jelentősebb térségbeli hatalmak, így az Egyesült Államok, Japán, Ausztrália és India közötti kapcsolatok. Az erőszakos kínai törekvéseket látva a nagy európai országok, köztük Nagy-Britannia, Franciaország és Németország, szintén egyre határozottabban lépnek fel az ázsiai regionális biztonság kérdéseiben. A közvélemény-kutatások Ázsia-szerte jelentős bizalmatlanságot mutatnak Hszi Csin-pinggel szemben, és kevesen néznék jó szemmel, ha a regionális vezetés Kína kezébe kerülne – ez még az olyan, Kínától nagymértékben függő országokra is igaz, mint például Kambodzsa. Az pedig, hogy Kína nem volt hajlandó elítélni Oroszország ukrajnai invázióját, hozzájárult, hogy Pekinggel szemben tovább erősödött a nemzetközi elutasítás, és nőttek a Tajvan elleni esetleges kínai katonai akcióval kapcsolatos aggodalmak. Eme ellenreakció miatt Kína számára egyre költségesebb lesz, ha a jövőben érvényesíteni szeretné szuverenitását Tajvan és a Dél-kínai-tenger felett, és mindez korlátozza azt a képességét, hogy a maga elé tűzött célt megvalósítva átvegye az ázsiai csendes-óceáni térségben a vezető hatalmi szerepet az USA-tól.

Ötödször, úgy tűnik, Kína nem áll készen arra, hogy a világ egyedüli szuperhatalmaként az Egyesült Államok helyére lépjen. Kína vezetői olyan helyzetbe akarnak kerülni, amelyben értékeik és politikai preferenciáik határozzák meg az intézmények jellegét, de amelyben az intézményekhez és a globális közjavakhoz való hozzájárulásuk a saját legszűkebb értelemben vett belpolitikai és gazdasági érdekeiket szolgálja. A nemzetközi rendszer alakításában legalább akkora, ha nem nagyobb beleszólást követelnek, mint az Egyesült Államok, ugyanakkor az egyedüli szuperhatalmi státuszból fakadó terheket nem akarják vállalni.

Végezetül azt, ahogy Kína globális hatalommá válik, jellemző módon úgy mutatják be, mint amikor egy felemelkedő hatalom veszélyezteti a fennálló status quót, ez esetben az Egyesült Államokat. Ezt a narratívát erősíti maga Hszi is gyakori kijelentéseivel arról, hogy „a Kelet felemelkedik, a Nyugat pedig hanyatlik”; 2021 márciusában egyenesen azt állította, hogy az Egyesült Államok „jelenti a legnagyobb fenyegetést országunk fejlődésére és biztonságára”.[73] Az Egyesült Államok bizonyosan fontos szerepet játszott a Hszi ambícióinak és a stratégiája által támasztott kihívásoknak azonosításában, ahogy abban is, hogy másokat ellenállásra buzdítson a geostratégiai tájkép átalakítására irányuló azon kínai erőfeszítések ellen, amelyek aláássák az olyan normákat és értékeket, mint a hajózás szabadsága vagy a jogállamiság. A kihívás ilyen kétszereplős, zéróösszegű módon történő keretezése azonban félrevezető, és Kína érdekeit szolgálja: ha ugyanis Kína felemelkedő hatalomként bármilyen relatív nyereséget is ér el, azt az USA veszteségként érzékeli; Peking pedig úgy jellemezhet bármilyen versengő vagy akár konfrontatív amerikai politikát, hogy annak célja egyszerűen Kína megfékezése; és elszigeteli az Egyesült Államokat szövetségeseitől és partnereitől oly módon, hogy azt sugallja, a Kínával kapcsolatos amerikai érdekek és aggodalmak csupán az USA-t érintik.