Géczi János

◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇◇

JUDITH,
avagy
a baltás gyilkos
felesége

— részlet —

KALLIGRAM
2022

Copyright © Géczi János, 2022
ISBN 978 963 468 296 7

(…)
Jár a ligetben, a temetőben a hegyen,
ott lépdel a parton,
mindenütt van egy és ugyanazon időben.
Látja a tintakék sziklákat, a sötét eget,
a borszínű tengert,
ahogy szél nélkül, evezőcsapások nélkül
suhan a csónakjával a vízen.
A szamarát viszi a közeli kis szigetre,
ahová haláluk előtt hordják az elerőtlenedetteket.
Ott hagyja a tucat öreg állat között,
van neki szivárgó lápvíz
és lakként átlátszó, silány füvek.
Megszimatolja a kezét,
pofáját gyöngén hozzádörzsöli a vállához,
ott marad lehorgasztott fejjel
két szikla között.
Legyen úgy, ahogyan az egész világ cselekszik.

Géczi János: Szűz a gyermekkel,
Szent Annával és egy szamárral

1.

A Nagyvárad téren reggelenként észveszejtő a forgalom. Judith sosem gondolkodik azon, hogy a fél kilenc a reggelhez vagy délelőtthöz tartozik-e. Most éppen azon töpreng, hogy a metróból a felszínre érkezve, hol és milyen járműre szálljon, hogy a Keleti pályaudvar irányába haladhasson. Néhány megállónyit megy, aztán buszra kapaszkodik, hogy azzal jusson el a Gyűjtőfogházba. A Kőbányai, a Kőrösi Csoma Sándor és a Maglódi út kacskaringóin jut el a Kozma utcáig. Miért arra megy, maga sem tudja. A repülőtérre vivő, közelebbi úttól irtózik. Számos egyéb megközelítési lehetőség is adódik, nem csak az, amelyet választ, mégis a legkörülményesebbet választja.

Reggel fél kilenc. A tér kipufogógázba burkolózik. Az árnyékok kékebbek a szokásosnál. Nincs szél, hogy kisodorja az útkereszteződésből és a hozzá csatlakozó tágas terekről a benzin és gázolaj égéstermékét. A levegő sem meleg ahhoz, hogy magával vigye a bűzt a magasba és elvegyítse a város szmogburkával. Cigarettázó férfiak között várakozik. A lámpa nem akar zöldre váltani. A következő zebránál, a gyerekkórház előtt dönt arról, mivel utazik tovább. Ha villamost lát, azzal, ha semmit, akkor a buszmegállóban várakozik. Tetszetős, harmadik generációs Ford Focus kanyarodik elé, hátsó kerekével súrolja a járdasziget peremét. A férfiak röhögnek, pfujolnak és káromkodnak, Judith felszisszen és hátrál. Meglöki a mögötte álló, bekötött homlokú fiút, zavartan kér bocsánatot, szabadkozik az őrült vezető miatt.

A Ford vezetője átzúg a piroson, s fürgén elkerüli a Ferihegy felől érkező taxit. A taxis felnéz az égre, mindkét kezével a fejéhez kap. A mozdulatát nem látja a fordos – az Judith privilégiuma –, bőgeti a motort, messze jár. A taxisofőr fékez, gyorsan sebességet vált, behúz a kereszteződésbe, igyekszik, de a kocsi előtt összetorlódott és beáll a sor. Beragad a forgalom. Méterről méterre kúszik előre, ahogy felszabadul az úttest, az oldalról érkezők kikerülik, s valóban, araszolnak. Judith figyeli, hogy miként ügyeskedi magát előre a taxi, imponálónak találja a vezetője elszántságát. Kanadai favágók kedvelte kockás inget visel, piros-kék mintás. Megállapítja, a taxiban egész nap be van kapcsolva a légkondicionáló, ha ilyen melegben vastag felsőruha szükséges. A sofőr Judithra emeli a tekintetét. Azonban nem Judithot látja, hanem a hatvan év körüli, visszafogott eleganciájú városi asszonyt, olyan táskával a kezében, amilyennel a középvezetők járnak munkába. Judith várja, hogy odabiccentsenek neki – Budapest az a világváros, amelyben ha összeakad a járókelők tekintete, az emberek többnyire tétova gesztussal jelzik egymásnak, hogy regisztrálták a másik létét. A sofőr gázt ad, előbbre gurul az autó, Judith látóterébe fiatal férfi kerül. A hátsó ülésen feszít. Jóképű, fekete hajú, fekete szemű, kreol bőrű. Az olasz férfiak ilyesformák, ha nem is ily magasak. A sapkája felirata szerint ez a huszonvalahány éves tag bakui. Baku – virít azeriül négy égővörös betű a simléder fölött. A sapka zöld. Az ilyen színösszeállítást a nyolcvanas évek orosz katonatisztjei kedvelik, ha alkalomadtán civilben járnak. A zöld színűek rendszerint fegyveres testület tagjai. Judith előkapja a mobilját, rákeres a reptér honlapjára, az azeri gép másfél órával korábban érkezett, annak utasa a fiatalember. Aki térképet tanulmányoz. Judith mosolyog. Az azeriek mindig térképen követik a taxi útját, nem is a kilométercsalók miatt, hanem mert a helyzet urai akarnak maradni. Jó, ha lehet tájékozódni.

Lakásán pontban fél kilenckor ébred Marymari, és megkezdi a tornáját. Az ágyban. Bemozgatja az ízületeit, a lábával és a kezével indít, majd a fenekét veszi munkába, ahol meglottyadtak az izmok, s folytatja, hogy a csípőjét és a nyakát is formába hozza. Felül. Az ágy szélén végzi begyakorlott mozdulatait, addig fog ez tartani, amíg meg nem szólal a vekker. Az tizenöt perc múlva lesz. Van idő. Látja, a város fényben ragyog, és azt is, hogy hálószobája ablakai koszosak. A hatalmas üveglapokat beborító mocskot – nem egyéb az pornál, pókhálónál és elnyomott rovarok maradványánál – nem fedi el az ablak függönye.

Öregotthoni lakásában a tízóraijára várakozik fél kilenckor Törp papa. A tízórait tízkor fogja elfogyasztani – többnyire alma, banán, jobb napokon szezonális gyümölcs –, de ebben az időpontban helyezi a főzőfülke pultján a tányérra a takarítóasszony. Praktikus viselkedés – állapítja meg Törp papa. Szükségét érzi a beszédnek, még ha magában beszél is. A szoba és a fürdőszoba kipucolását, a takarítás végét a fényes héjú, élénk színű gyümölcs jelzi. A Napsugár és Életöröm Idősek Otthonában gondoskodnak arról, hogy az alma mosolyogjon, a barack csengjen, és a szőlő szóljon. Törp papa átgondolja azon ismerőseinek a mai napját, akikkel kapcsolatot tart. Judith valahol a Népliget környékén jár, s a Gyűjtőben várakozik rá Alexandra, aki a drogkereskedés miatt bezárt narkósok lelki státuszát felügyeli. Marymari ügyefogyottan mozgatja a tagjait, amit jógaként említ, ha a pácienseinek példát mutat, miközben meg akarja győzni őket a testkontroll fontosságáról. Lizetta New Yorkban még alszik, a buliból hazaérkező kölykök is. Pégyé nem jut az eszébe, pedig ő is ott álldogál valahol, csak éppen homályba rejtetten, alak és név nélkül. Pégyé az emberek életében váratlan helyzetekben és kiszámíthatatlan módon jelentkezik, de ehhez az kell, hogy ne a lágybogarak kutatásával foglalkozzon, hanem Magyarországon tartózkodjon, azaz ne legyen megbízatása.

Törp papa ismeretlenekre is gondol, akkurátusan sorba veszi a tevékenykedésüket, s zavarba is jön, mert többen vannak: kis Ajazra, akit nem képes megnevezni, mert nem tudja a nevét, de nem kétséges a létezése; egy nőre, aki az utóbbi időben Pest külvárosában a csinosan rendbe hozott hajdani tisztviselői házban téblábol, kertet gondoz és kiváló ételeket kotyvaszt magának. Judith saját bajuktól fuldokló pácienseire, akikről olykor hall, vagy egyszer majd hallani fog. Elképzel egy különös fejű alakot, s ennek az alaknak ugyancsak különös szülőanyját. De ez a két, megnevezetlenségével homályban maradó figura, mintha csak megunta volna a névtelenséget, szertefoszlik, vagy netán kirepül Törp papa fejéből, mint elreppen az a két veréb is, amelyik a Törp papa szobájához tartozó ablak párkányára telepedett, hogy felszedje a részükre kirakott ételmaradékot.

Továbbá a rég elhaltakra emlékezik az öregember: Hannára, akire kerti oszlop zuhant Pesthidegkúton, Eszére, akiből azért vált híres költő, mert elitta Ady nyomán az életét, s amikor erre ráébredt, meggyilkolta önmagát. Hanna egy majolikaedényben porlad, Esze pedig egy vidéki temető nem vallásosaknak fenntartott, félreeső parcellájában.

Judith nem tartja fogva tekintetével tovább sem a taxit, sem a sofőrt, sem annak az utasát. S nem engedi magának, hogy kisilabizálja az érzését: a térképébe temetkező bakui ifjú, aki képtelen átengedni magát a város bámulásának, akár a gyermeke lehetne. Judithnak, mint mindennap, feladata van: ma előadást tart a börtönben, s ennek fejében nem nyitja ki a jósdát. Nem lesz sem tenyérfogdosás, sem üveggömbbe révedés, sem gyömbérillatú füstölő, és a kicsi helyiségbe, mert nem húzza el a függönyt, nem szűrődik be a délutáni tüntetés moraja. Ma városlátása van, a lakásától a Nagyvárad térig (a föld alatt, de az is hozzátartozik e városhoz), onnantól kezdve pedig hosszú utcákon át a felszínen; színház, kórház, liget, temető, ipartelep, kínai piac, börtön, ami jön egymás után, amit a villamosból vagy az autóbuszból a tömegből látni lehet.

Ha ráérősen járkál a városban, a feliratozott helyeket figyeli. A nyolcadik kerületet azért szereti, mert ott sok a néznivaló. Ott van idő nézni. Akadnak házfalak, amelyeket nemcsak a második világháború vagy 1956-os golyónyomok alakítottak át, hanem a korábbról megmaradt falragaszok, hirdetések, vakolatba vésett mondatok és újkori, szétfröcskölődött festékkel felmázolt jelszavak, túl a cégérek maradványain, óvóhely irányába mutató zománcos bádoglapokon, persze mindez felülfestve, foltosan szétporladva, széltől és járókelőktől megtépve, esőtől és vihartól koptatottan. Mindezt szépnek nem, de otthonosnak érzi. A szétmálló képek és szitássá esett szövegek egymásra ragadó, összetapasztott rétegei tartják össze a roskatag épületeket és az üzleteket. A romhalmaz, amely másnak mutatkozik. A hepehupás, szétszakadt járdákon burkolatot alkotnak a tűzszerészek, a csendőrség, a rendőrség és a gyermekek mázolmányai. Köztük és rajtuk araszolnak az itt élők. Tapossák, talpukkal silabizálják a múltat. Egészen eltérő mondatokat vagy szavakat olvasnak ki, mint amelyek eredetileg ott találhatók. Hol van a szép zsidó lány az emeletről, akivel a parkban esténként dugni lehetett? Merre porlad a fűszeres, akinél szentjánoskenyeret vásárolhat az ünnepi kalácshoz? Merre kóricál a tollas, aki meghirdette, hogy pénteken dunyhát, paplant ad a kacsáért? Hová helyezték a drosztot, ahol várakoztak a taxisok, amíg éjszakai utasaik után ácsingóznak? Judith vizslatja az óriásplakátokat. A hirdetőoszlopokat két évtizede levágták és a vázukat ócskavasként értékesítették – azok eltűnését sajnálja.

Gyömbéres cukorkát szopogat, hogy illatos legyen a lehelete, s bele-belekortyol a magával hozott palack ásványvízbe. A háta mögött két lány beszélget: hajnalban a józsefvárosi Kálvária téren, a buszmegállónál egy őzet ütöttek el. Egy autós. Az állat a baleset következtében elpusztult. Senki nem tudja, honnan kerülhetett a belvárosba az őz, talán a közeli temetőben született és élt, s onnan tévedt a főútra. S hogy az eltaposott jószágot, mely még rúgkapált, máris bevonszolták a kapualjba, s elkezdték nyúzni és kibelezni. Aztán a két lány a tápláléklánc szemeit követve megállapítja, hogy a holtak testéből fű sarjad, a füvet megeszi az őz, az őzet meg a nyolcadik kerületiek. Judith konstatálja, hogy eredményes volt a csajok iskolai biológiaoktatása.

A magyarországi fél kilenckor Szegeden is fél kilenc van, New Yorkban hajnali fél négy, Bakuban fél tizenkettő, Tirat-Carmelben pedig, ahol a leggyakoribb vezetéknév a Cohen, fél nyolc. Persze Új-Zélandon is fél kilenc van, csak éppen este.

2.

Aki kívülről megnézi a Budapesti Gyűjtőfogház épületcsoportját, monarchiabeli épületnek találja. A magas falak miatt – bármelyik oldalról tekintve – nem látszik belőle sok, se közelről, se a környező utcákról. Légi felvételt nem készítenek róla, ha bárki is akadna, aki fényképről szeretné tanulmányozni. Aki ide érkezik, az nem az épület szemügyre vétele miatt jön, hanem beszélőre. Néhány mondatot váltson a fogvatartottal, rápillantson az arcára, vagy csak üljön vele szemben és szótlanul keseregjen. Judith tudja, hogy az intézet folyamatosan (a korszakok börtönelképzeléseit követve) átalakul, hol ez épül hozzá, hol az – mostanság a biztonsági rendszerét korszerűsítik. Mindazok, akik Budapestet, Bécset, Pozsonyt, Prágát, Zágrábot vagy Fiumét historice ismerik, tudják, hogy a Budapesti Fegyház és Börtön nevet viselő intézmény, minden módosítás, festés-mázolás vagy cserepezés ellenére, őrzi az ezernyolcszázas évek utolsó évtizedének építészeti stíljét, amelyet a rákövetkező évszázad sem tud eltüntetni. Amúgy Egerben, Sopronban vagy Szegeden is találunk e fogházhoz hasonlatos épületeket, nem érdemes az Osztrák–Magyar Monarchia börtönépítkezésének tanulmányozásáért külföldi zarándokútra indulni. Ebben az országban, Magyarországról van szó, a múlt, bárhová megy az ember, mindenhol jelen van.

Az építmény, amely természetszerűleg nehezen kiismerhető belülről, sikeresen elbonyolított labirintus.

Az életfogytiglanosokat befogadó balassagyarmati büntetés-végrehajtási intézmény is az, habár kisebb. A pestiben a kezdeti elképzelés szerint nyolcszáz embert helyeztek volna el, de ma több ezerre nyílik lehetőség. Gyarmatra néhány száz főt dutyiznak. A fővárosihoz képest a szlovák határ menti intézményben azonban magasabb az egy főre eső börtönév. A balassagyarmati műemlék építményben (ez a legrégebben épült működő magyar börtön) nem oly régen megfordult Judith. Az ottani sikeres szereplésének köszönhető, hogy a Gyűjtőfogházba bejut.

Célszerűen kialakított építménynek találja, masszív, évszázadok szolgálatára készült, szerepét betöltő, mentes bármiféle hivalkodástól, ámde monstruózus, megjeleníti a hatalmat, amelyet a dolgozók híven szolgálnak. S amelyet a benne fogva tartottak oly következetesen és oly számosan figyelmen kívül hagynak – ki lehet tenni a kapura a telt ház feliratot. Ebben az esetben indokolt a múlt idő használata – aki ide bekerül, annak befejezett a története. Az a története bizonyosan, amely a külvilágban zajlik.

Judithnak, ellentétben a fogház alkalmazottjaival és lakóival, az épület nem mindennapi tartózkodási helye. Hónapokba telik, amíg engedélyezik a látogatását, habár azt nem ő kezdeményezi. Miként a balassagyarmati börtönben, egy fogvatartottcsoport számára tart előadást. Balassagyarmaton megnézheti a személyzetnek helyet adó négyszögletes épülettömb befogta udvar közepére épített, gyűrű alakban felhúzott, a rabok celláit tartalmazó, legalább hat emelet magas fogházat és a fogház centrumában álló kápolnát. Eltöpreng az építmény szimbolikáján: az oltárt befogadó kápolnát rabokkal zsúfolt helyiségek övezik, azon túl a rabokat felügyelők tevékenykednek, a falakon túl pedig a szabadok végtelen világa terül el. Nemrég újult meg a kápolna, s nemcsak liturgikus eseményeknek ad helyet, hanem a börtön kulturális programjainak is.

A börtönpszichológusok, előkészítendő a visszatérést a szabadnak mondott kinti, mindennapi világba, kizárólagosan az arra érettek számára drámajátékcsoportokat működtetnek. A szocializációs tréningek sikeressége érdekében időnként lehetőség nyílik arra, hogy világi emberek tartsanak előadást. Judith ilyen alkalomra kap meghívást. Ide kizárólag lebilincselő témát hozó, extrém embereket szabad hívni, akik tűrik a speciális helyzetet, nem ijednek meg a kinti életben ismeretlen szituációktól, és nem omlanak össze, ha a hallgatóság kifütyüli őket, még csak nem is azért, mert nem köti le a figyelmet a mondandó. Hanem mert például ha nő, akkor azok, akik egy évtized börtönlét alatt is megmaradtak nőkedvelőnek, kicsinek találják a mellét. Mert azok, akik időközben bebuzultak, úgy ítélik, hogy a férfi előadó farka szabálytalanul helyezkedik el a gatyájában.

Judith beléptetése simán folyik. Bemutatja a személyi igazolványát, megnevezi a vendéglátóját. Összevetik a dokumentumát az előzetesen leadott személyes adatokkal, felhívják a fogadó börtönpszichológust, a portás jelenti, hogy a vendég előadó megérkezett, átesett az ellenőrzésen, és már a kísérőjére várakozik. A portás bemondja, hogy ki érkezik Judithért, s arra hívja fel a figyelmét, hogy a várakozási idő hosszú. Valamelyik széken érdemes lesz helyet foglalni.

Judith leül a porta melletti, ablak nélküli váróteremben. A helyiség falain tükrök lógnak. Úgy sejti, a tükör mögül szemügyre veszik. Utoljára ilyesmiben a Ben Gurion repülőtéren volt része. Érzi, hogy több szempár tapad rá, s azt is, hogy a tekintetek éppenséggel hol – a haján, a kezén, a bokáján – időznek. Vizslatják. Judith elégedett a kinézetével, abban a kiskosztümjében érkezik, amelyet legutóbb a Zeneakadémián viselt a Witold Lutosławski darabjaiból összeállított koncerten. Még mindig fel tud magában idézni néhány Lutosławski-dallamot.

Mi tagadás, Alexandra csigatempóban érkezik. Eddig tart a kizsilipelés, magyarázkodik, s emiatt kérte, hogy Judith időben érkezzék, meg fogja tapasztalni, a belépés procedúrája ennél is hosszabbra nyúlik. Van itt idő, sőt, igazán csak itt van! – somolyog. Az első, nehezen feltáruló kapu után átterelik a fegyőrökhöz, miközben Alexandra elhadarja, hogy a drogkereskedelembeli közreműködésért tíz vagy valamivel több börtönévet kapó elítéltek közösségi szobájában rendezik az előadást. A harmadik emeleten. Ne zavarja meg a liftgombok számozása, itt félemeletek is léteznek. Mihelyt feljutnak, ugyan bemutatja az ügyeletes tisztnek, de az nem fog beszélgetni vele, a feladatköre nem teszi lehetővé, így rögtön elkezdhető a programjuk. Ám amikor az bevégződik, már lehetősége nyílik arra – éppen ezért ne húzza sokáig, meglehet, a fiúk sok kérdést fognak föltenni –, hogy megnézze a cellákat. S jusson az időből a börtön többi részétől szeparált részleg bejárására, persze, ha Judith érdeklődne iránta.

Alexandra bemutatja a körben ülő fogvatartottaknak és – természetesen – a falhoz támaszkodó egyenruhás alkalmazottaknak. Judith újólag elcsodálkozik, miként Balassagyarmaton, hogy a rabok ruhája nem csíkos, hanem, hm, tyúklábmintás. A balassagyarmati programon húsz rab és ugyanannyi börtönőr vesz részt – itt bátrabbak. Nagyobb a hallgatóság, s ez az őrzést és felügyeletet ellátók számára figyelmesebb munkát jelent.

– A doktor asszony nem orvos-, hanem pszichológiadoktor. Hadd mondjam azt, hogy a rendszerváltás gyermeke. – A rendszerváltás szót, vagy mert különös hangsúllyal ejti ki Alexandra, vagy egyéb ok miatt, a kényelmes terpeszben ülő férfiak hahotája kíséri. – Judith asszony jósnő, ez a kereső foglalkozása. Pontosabban: tenyérjós, ez a specialitása. Azt gondolom – Alexandra zavartan pillog a vendégére –, hogy az elméleti tudomány gyakorlása mellett folytatja ezt a tevékenységet, ekként nem pusztán a közjót, de a pszichológiatudományt is szolgálja.

Judithon nem látszik, hogy a székeken lovaglóülésben helyet foglaló férfiak összhangját különösnek találná. Véletlenül sem fixálja a tekintetével a teljes teret, csakis szemmagasságban pásztázza a hallgatóságot. Igyekszik mindenkivel fölvenni és megtartani a szemkontaktust. Beszél arról, hogy milyen haszna lehet a pszichológusi végzettségnek abban a szituációban, amely egy jósnő és a tenyeréből a jövőjét megismerni akaró páciens között létesül, hogy a helyes tenyérolvasáshoz milyen antropológiai előismeretek szükségeltetnek, végezetül pedig esettanulmányok ismertetésére és értelmezésére vállalkozik. Mindez másfél óráig, ha tart. A figyelmet okosan felébreszti, nem használ bonyolult szavakat, és nem bonyolódik összetett mondatokba. Amikor szükségét érzi, megrázza szétomló sörényét. Amikor szükségét látja, derékban fordul hátra, és ellenőrzi, hogy mögötte mi zajlik. Sosem nyúl az orrára biggyesztett piros keretes szemüvegéhez. Tagoltan artikulál, kérdéseket vet fel, amelyeket szisztematikusan megválaszol, olykor felderíti a hallgatóságát egy-egy életből vett fordulattal vagy sikamlós szóviccel, s nem átall egyszer – csakis egyszer – odalépni egy rabhoz, igaz, a sor végén ülőhöz. Ő az, akit a többiek némelykor frocliznak. A vállára teszi a kezét, és testjellel arra ösztönzi, hogy az imént kifejtett probléma kapcsán állást foglaljon, s azt el is mondja. Érzi, hogy a ruhaszövet sprőd. A tyúklábminta, állapítja meg, nem a szövés révén jön létre, hanem színnyomással. Nem volt szerencsés kiejtenie az állás szót, mert azzal röhögést provokál. Alexandra gyorsan közbelép, s megakadályozza, hogy illetlen mondatok hangozhassanak el.

Az előadást követő beszélgetés első megszólalója, bölcsen beszélő, a valóság talaján álló – a valóság hátán lovagló – öregúr, akiről senki nem feltételezi, hogy valaha drogdílerként tevékenykedett, az iránt tudakozódik, hogy a jósláshoz ugyanolyanná öltözik-e, mint amilyennek most látszik. Judith figyelmesen hallgat, érti a felvetést, és azt válaszolja, hogy sosem venne magára cigánygúnyát. De valóban, az ügyfelei, akik betérnek az irodájába, egy jósnőn hivalkodóbb, etnikai ruházatot látnának szívesebben. Azonban – ismétli – a kártyajóslás nem roma- és nem asszonyfoglalkozás. Ő inkább a női természet sajátságait hangsúlyozza, a haját kontyba fogja vagy kendővel leköti, s a jelenleginél valamivel korosabbra sminkeli magát. A szemöldökét, a szempilláit feketére festi, a száját, ugyancsak a hagyományt követve, élénkpirosra. Szó, ami szó, ebben cigányos. A kezei azonban – mutatja fel azokat – pontosan ilyenek! Az ujjára gyűrűket nem húz, nem visel a csuklóján órát, karperecet. Amúgy a rendelőjében, bár félhomályos, nem gomolyog füst, nem röpködnek denevérek, nem rohangálnak patkányok. A maga részéről nem kedveli a patkányokat, a rajzfilmek szereplőiként sem.

A következő kérdést, Alexandra választása nyomán, a legfiatalabb elítélt teszi fel. A jelentkezők a kijelölést rosszallják, s Alexandra elfogultságára utalnak. Jósolna-e a tenyeréből? Alexandra arra emlékezteti a felcsigázott hallgatóságot, hogy ez nem kérdés, hanem kérés, s jelenleg nincsenek abban az anyagi helyzetben, hogy kiegyenlítsék a szolgáltatást. A legfiatalabb, amúgy keszegképű és gyomorbeteg, a továbbiakban afelől tudakolózik, hogy a menyasszonya megvárja-e a kiszabadulását. Mármint vár-e rá? – pontosítja a kérdést Judith. Igen, igen, helyesel a férfi. Judith elkomorodik és leszögezi, bármennyire fájdalmas, mégis gondoljon bele, mire vezet, ha egy fiatal s nyilván vonzó nő tíz éven át várakozik. Hogy bárkire is vár. Megsavanyodik, elrusnyul, de annyira, hogy pocsék asszonyként fog megnyilvánulni. Még az ágyban is. Nem jobb-e, ha éli a maga életét, s majd amikor eljön az ideje, dönt, hogy visszafogadja-e vagy sem a kiszabadultat, aki volt olyan bolond, hogy börtönbe csukatta magát?! Meg kell engednie a kint maradt nőnek (ne feledje, hogy nem ő az oka e lehetetlen helyzetnek, hanem a párja, amiért elítélik, amikor elügyetlenkedi a sorsát), hogy – legalább ő – éljen! Persze ennek az okfejtésének nevetés a vége. Judith nem bánja, hogy éppenséggel a keszegképű kárára, aki nem számíthatott a feminista megközelítésre.

A sármőr, aki leginkább egy párizsi, külvárosi Bel Ami másolata, arról számol be, hogy a régi időkben utcasarkokon és vásárokon történt a tenyérjóslás, közben pedig arra szakosodott zsebmetszők elemelték a pénztárcákat. Másvalaki afelől érdeklődik, hogy adómentes-e Judith jövedelme. Judith válasza első részében kifejti, hogy a tevékenység, amelyet maga is űz, nem rendszeridegen, hivatalosan bérli a helyiségét, és tevékenysége engedélyezett, s a második részében azt a választ adja, hogy a munka végeztével számlát állít ki, amelyen feltünteti az áfa mértékét. Ugyanúgy adózik, mint a távolbalátók, a halottak szellemét megidézők, a zaccból olvasók és az asztaltáncoltatók.

A kérdések megválaszolására jut elég idő. Judith lubickol a sikerben, szereti a parázs vitákat, a hallgatóság élvezi, hogy a nap nem szokványosan telik. Alexandra tudja, meddig húzódhat el a program. Ránéz az órájára, tapsol, ezzel jelzi, nincs lehetősége időt adni a további megjegyzésekhez. S a férfiak ugyan grimaszolnak, morgolódnak, de fegyelmezettek.

Végezetül Judith felvet egy kérdést. Lehet-e neki kérdése? Mármint a hallgatósághoz. Mindenki előtt kér engedélyt, mégis csak Alexandrától várja a választ, aki aprót megbiccenti a fejét. Judith afelől érdeklődik, hogy az urak – igen, uraknak nevezi a fogvatartottakat – miről jelbeszéltek az előadása elején. A férfiak hallhatóan mocorognak. Némelyek a székükön hintáznak. A legmerészebb férfiak egyike böki ki: arról, hogy kicsit vén ugyan, de használható bőr. Judith enyhén elpirul, és nem kéri, hogy magyaráznák meg a kijelentés értelmét.

– Leginkább a fegyőrök unták – súgja a fülébe Judith Alexandrának, amikor deréknál átkarolja, s megköszöni a lehetőséget. A keszegképű odaszól hozzájuk, s felveti, lehet-e szó arról, hogy a doktor asszony neki is megköszönje az alkalom lehetőségét. Alexandra rálegyint s áttereli Judithot a feltáruló ajtónyíláson.

Judith konstatálja, hogy az előadás alatt rájuk zárták a sokféle módon megerősített fémajtót.

Aztán besétálják a T alakú folyosót, amelynek mindkét oldalán sorjáznak a cellák. Hatan élnek együtt mindegyikben. A fekhelyek emeletesek, mindenkinek jut fémszekrény és hokedli, szobánként televízió. Zsebrádiókat lát az ágy melletti polcokon. Minden szobába vízcsapot szereltek, alatta mosdókagyló, műanyag vödör. A férfiak, bármelyik cellába lép be, utánuk tódulnak és beszélgetésbe bocsátkoznak. Élcek hangzanak, s minél távolabb állóktól származnak, annál zajosabb a fogadtatásuk.

A részlegparancsnoki szobában az ügyeletes tiszt Judithot kávéval kínálja, amikor berobban Katalin doktornő. Judith elnézését kéri, de neki ebben az időben a börtönkórházban akad dolga. Feladata ellátása nem engedi, hogy beüljön az előadásra. Közös ismerőseik felől érdeklődik; az öregek otthonába beköltöző pszichiátert, egykori szeretett kollégájukat a Klebelsberg-villába telepedett kórházi osztályról, majd Eszét említi, a nemrég elhunyt költőt, akiről tudja, jó viszonyt ápolt Judithtal. Kiadták-e azóta a verseit? Kötetben. Vagy mindenki megfeledkezik róla? Judith semmit sem tud a hagyaték sorsáról. Katalin doktornő hamarosan elköszön.

A lift előtt, túl a cellás folyosót berekesztő rácson, az öreg uraság – látni, hogy nagy tisztelet övezi a rabok között, mert utat engednek neki, hogy utolérje a távozókat – utánuk szól.

– Doktor asszony, megmondaná, hogy milyen cím alatt található a jósdája?

Judith elhadarja, mivel megérkezik és feltárul a felvonó fülkéje.

– Na, megnézheted magad!

– Ha kiszabadul, eljön?

– Á, dehogy! – válaszol Alexandra. – Az itt élők rokonsága keresni fog, hogy mit tudsz mondani a hozzátartozójukról.

– Nem rossz reklám! – csettint a nyelvével Judith.

A földszinten, amelyet Alexandra a leginkább felügyelt és őrzött részlegként jellemez, a folyosó végi cellára mutat rá. Kívülről semmiben sem különbözik a többitől, pusztán egy ajtó, szemmagasságban riglivel elzárt rés, keresztpántokkal.

– Ott tartják az azeri baltást. Életfogytiglanos.

Judith hallott felőle. Valami NATO-programban érkezik Magyarországra, aztán az ugyancsak a programban részt vevő örmény katonatársát megöli. Tettét a sajtó által közreadott információ szerint azzal indokolja, hogy tizenéves korában a Hegyi-Karabahért folyó háborúban az örmények a szeme láttára ölték meg több családtagját. De ennek ellentmondó vélekedések is hallhatók. Judith jelzi, hogy fáradt, nem kíván bepillantani a cellába. S amúgy sem foglalkoztatják a gyilkosságok. Ez sem. Nyilván afféle vendetta. Alexandra azonban nem érzékeli Judith elutasítását.

– Rá akarsz kukkantani? Megkérem a folyosói felügyelőt, húzza el az ajtó ablakát. Azt tátikának nevezik. Amúgy óránként ránéznek.

– Á, hagyjad.

– Nem olyannak tűnik, mint a híre. Láttam néhányszor, amikor sétára kísérik. Egyedül tartják, ügyelnek arra, nehogy találkozzon bárki elítélttel. Szóval a sétái magányosak. Az az igazság, az élete így sincs biztonságban. Arra tippelnek, márpedig az ilyen ügyek legjobb szakemberei állítják, hogy az lenne az egyetlen jó döntés, ha hazaszállítanák. Persze ez nagypolitikai ügy.

Judith visszapillant a zárka ajtajára. Sok-sok rács választja el tőle.

– Olyan negyvenöt éves, amúgy kortalan és ritka alak. Sosincs rá panasz. A nagykövetségükről látogatják, igaz, hangsúlyozom, a közelébe sem engednének másokat.

– Gyakran fordul elő verekedés? Vagy komolyabb dolog?

– Persze. Ez is, az is. Évente több a gyilkosság. A bennlévők – vagy háromezren – számához képest valamivel nagyobb ez az arány, mint kint.

Mire kijut Judith a Gyűjtőfogházból, elered a zápor. A mobilján taxit rendel, s amíg az megérkezik, a kapu sarkába húzódik. Sajnálja, hogy nem számolta meg, így hát nem tudja majd megmondani Marymarinak, hány ajtón lépett be és ki az épületen belül. Majd azt állítja, hogy ezeregyen. Marymari pedig azt szögezi le a maga vénasszonyos stílusában, hogy ebben az esetben alkalom nyílt arra, hogy a végtelent megtapasztalja.

3.

Marymari afféle asszonyság, akinek testét kitartóan rágja a kapafogú idő, hogy aztán mégis kiköpje – vélekedését azonban Judith sosem mondja el Marymarinak. Marymari hasonlóképpen öregszik, mint bárki más. Judith inkább követi barátnéja és meghitt társalkodónője, olykor analízisbe fektető kezelője testi változásait, mint bárki másét. Marymari, a körülményeskedést elhagyva, csúnya asszonnyá vedlik, de hol van az idő, amikor szépkorúnak lehetett nevezni! Korábbi, nem nélküli manóalakja vénemberessé alakul majd, felső ajkán szőrszálak türemlenek elő, melyeket ugyan borotvával el lehet tüntetni (ideiglenes, mint minden e világon), de nem a kékes szőrtüszőket, amelyekből határozott igyekezettel nőnek elő. Ritkás lesz a haj a koponyáján, miközben a halántéka megemelkedik, s a kézfején és a dekoltázsában oly májfoltok láthatók, amelyeket semmilyen szerrel nem lehetséges kifehéríteni. Emiatt a nyakába sálakat teker, megtanulja, mily sokféle módon lehet a színes, könnyű textilekre bogot kötni, hurkokat készíteni, mely fondorlattal lehet egyetlen sálat háromszor körbetekerni, s elrejteni a lebernyeget az álla alatt. A csuklóin máris annyi a gyöngy, a lánc, a karika és bőrszíj, hogy elégnek bizonyulnak ahhoz, ha bármiért belepottyan a Dunába, a víz mélyére húzzák. Judith vélekedése értelmében ezek a szépészeti trükkök a bőr valóságát nem kendőzik el, annál inkább hangsúlyozzák. Marymari, s ezt, ha kell, Judith készséggel hangsúlyozza, a divattrend érzékelésében naprakészebb és követésében konzekvensebb, mint ő. De Marymari évtized óta a barátnői és az ismerősei számára öltözködik. Valójában nem maga miatt érdekli a dolog. Irtózik a pasiktól, legyenek bár nála idősebbek, vele azonos korúak vagy fiatalabbak. Nem állja az after-shave illatát, sem a bőrön átütő tesztoszteronszagot. A férfiakat pusztán esztétikai szempontból ítéli meg, s reménykedik, hogy sosem kerül amolyan Örkény István-os Macskajáték-szituációba. Marymari azonban nem a regényes helyzeteket gyűlöli, hanem a regényeket és a regényírókat. Legyenek azok költők, drámaírók vagy esszéisták, egykutya mind. Neki egykutya mind, ha művész. A zenészeket kíméli a megjegyzéseitől, őket éterinek találja. A literátorokkal szemben érzett kíméletlen ellenszenvét, hiszen szépirodalmi művet nem olvas, kiéli a Vagy eszpresszóban, ahol nemcsak ő fordul elő, hanem olyan kortárs szerzők is, akiknek alkalmi szeretőiket van jó okuk dugdosni, de nem mondanak le arról, hogy kávéval, koktéllal és süteményekkel traktálják őket. Marymari alkalomadtán Judithon is kiéli lődühét, aki, véleménye szerint, szüntelen románcos viszonyokba keveredik. Ha most nem is, de egykor biztosan. Marymari hárpia, olyan, aki a kettős identitása miatt nappal vaksi, behemót, tehetetlen, ámde bagolyszerű lény, éjjel viszont hangtalanul suhanó, vércseszerűen vijjogó, áldozatát darabokra tépő hárpia.

Judith számot ad Marymarinak a Gyűjtőben tett látogatásáról. Érdektelen esemény, a fene tudja, miért ez a kimerítő vállalkozás, hogy haszna nem lesz belőle, az biztos.

Marymari a maga módján reflektál erre, szokása szerint a felhők közé rakja a fejtegetéseit.

Szerinte Judith – cövekeli magát egyetlen szóhoz Marymari – kalandor. Olyan kalandor, aki a mai napig malváziát iszik, ezt a száraz fehérbort, ha a déltengeri vizekről esik szó, holott már akkor megutálta, amikor először ivott belőle az Isztrián. Kalandorságát semmi sem bizonyítja jobban, mint az életútja. Elég futólag áttekinteni a földrajzilag kijelölhető életutat, amelyet bejárt. Kezdődik az ötvenes évek Budapestjén, folytatódik a hetvenes évek elején a jugoszláv határ menti előnyöket élvező Szegeddel. A két város közös halmaza valamiképpen Közép-Európa centruma. Folytatódik a franciaországi dobbantás révén Amerikában, amelyhez számos végtelen vidék tartozik, bármelyik nagyobb Magyarország méreténél. A kaotikus USA-t (alkalmi kitérésekkel) követi a hazaérkezés, de Budapest után Moszkva a következő pont, onnan indulva pedig Judith a Kaukázus keleti vidékét cserkészi be. Nyughatatlansága a kilencvenes évek legelején ismét a szülőhazájába vezeti vissza, hogy onnan szinte kirobbanjon, és a robbanás ereje elvesse Tirat-Carmel narancsültetvényéig. Tirat-Carmel ugyebár Izrael északi területén fekszik, ugyan nem Libanon, de annak is lehetne a része, és nem Szíria, bár a Golán-fennsík révén annak a darabja. Aztán megint Magyarországon lébecol, úgy tűnik, itt székel az a hatalmas mágnes, amely minduntalan visszavonzza. S hogy innen merre tovább, annak az ördög a megmondhatója. Vagy az isten. Marymari gyanúja szerint azonban egyik sem létezik. Ám Judith akárhogyan is, de a pokolra kerül, az összes elhagyott szeretője közelébe. Nem kétséges (mert Judith elmenekülései során mindenféle járművet igénybe vett, kivéve a hajót), hogy a következő áttelepüléséhez valamilyen vízi járműre száll majd. Vagy nézhetjük úgy is, hogy nagy reményű pszichológiai kutatóból hogyan vedlik a klinikumban töltött tanulóideje után egyetemi oktatóvá, miként lesz oktatási hivatalnok, hogy orosz származású szovjet katonatiszt feleségévé és egyben földönfutóvá váljék, és eljusson oda, hogy kizsuppolják mint családtagot Európa legkeletibb s egyben legdélibb csücskére, amely kietlen vidékre a nácik sem merészkednek a második világháborúban. Elvileg zsidónak jó hely is lehetne. Pedig a náci németek merészebbek, mint az oroszoknak ugyancsak nekimenő napóleoni katonák. Ámde a görögök is egykoron. Mindezt azért, hogy a helybe jól bevéssék (igen, a hegyek szikláiba, a viszálykodást egymással abbahagyni nem képes népek képzeletrendszerébe, az egymást végzetesen gyűlölő, emiatt gyilkosságokra kész családok mindennapjaiba) a mítoszok számkivetett hősének, Prométheusznak a történetét. Eljut hát a Kaukázusba, ahol a kiábrándítóan egyhangú háziasszonykodás a feladata, amit persze nem visel el. S amit semmi perc alatt vált zsidómentő embercsempészetre, majd izraeli kitartottságra, hogy legvégül Közép-Európába visszatelepedve tenyérjóssá váljék a Budapest nevű főváros nyolcadik kerületében. Ha a kalandor szó jelentéstartományát tekintjük, akkor mindegyik elemmel azonosítható ez a hajdan attraktív, most az összetöpörödésben szorgoskodó asszony. És ha azt tekintetbe vesszük, hogy egy lányt képzelete Amerikájára testál, egy fiút meg – valójában – Ázsiára, akkor annak a felelőtlenségnek a bizonyságára lelünk, amely a kalandorhabitus egyik jellegzetessége. Ne felejtsük azonban, hogy a kalandor egyben felfedező, aki képtelen a seggén megülni. Rendkívüli erő hajtja előre, amennyiben meg tudja mondani, hogy a lehetséges irányok között melyik az, amelyik előremutat, s melyik, amelyik hátra, s melyik az, amelyik kizárólag körbe-körbe viszi. Marymari el tudja képzelni, lévén Judith hektikus természetű, hogy olyasvalami mondattal üti el a dolgot, hogy igen, a kalandor az, aki egyszerre akarja megélni a virradatot és az alkonyt. Vagy hogy még nagyobb közhellyel fejezze ki magát: aki egyszerre nézi a napfelkeltét és a naplementét. Igaz, ami igaz, ilyetén módon lehetséges, hogy egyszerűen kurva, aki a mindennapi túlélést tekinti életcéljának, s ezért bárkivel lefekszik, ámbár ez Judith esetében nem a szexre értendő, hanem pusztán képletesen. Fontosabb neki a túlélés, mint a gyönyörig elvezető élvezet.

Mit sem változtat mindezeken, hogy Marymari tudja, Judith értelmezésében ő sem egyéb egy senkiházi kalandornál. Nem így van, magát nem tekinti szélhámosnak, inkább olyan kaméleonnak, aki nem a saját színét alakítja át a környezete színét követővé, hanem a környezetét teszi azonossá önmaga színével, és szó sincs egyébről, mint hogy két kalandor sorsa időnként metszi egymást, olykor pedig párhuzamosan halad. Judithnak éppúgy, mint Marymarinak, lehetőséget szolgáltatva arra, hogy természetük sajátosságait felismerjék. Mindazonáltal Marymari nem keresi annak magyarázatát, miért metszi a sorsuk vonala egymást, s miért, hogy olykor szorosan egymás mellett haladnak.

Judith, Marymari tolmácsolása alapján, nyilván idejében értesül hajdani kollégájától, kedves öreg barátjától – Törp papa az, vagyis az az ember, akit Judith leánya nevez el ekként egykoron, s Judithra marad Hanna halála után, mint szamáron a fül –, hogy a karitatív mozgalom a balassagyarmati börtön életfogytiglanosai (olyanok ők, akiknek a megváltozásában a társadalom nem bízik, s nem a bűnük mértéke, hanem a róluk történő lemondás megjelenítése miatt rónak rájuk észbontó büntetést) részére programsorozatot készít, az ellenzéki sajtóban szertehírelt és ismertté tett, Nyitott börtön nevet kapó projektet. Tervezetüket néhány év alatt nemcsak jóváhagyja, hanem támogatja az illetékes minisztérium. Az elképzelés, a program kidolgozása és a felügyelete annak az alapítványnak a feladata, amelybe az egykori hazai antipszichiátriai mozgalom jelesei tartoznak, s a holdudvarát a mozgalommal rokonszenvezők – egykori ápolónők, gondnokok, betegmozgatók és ápoltak – képezik. Azok, akik legelőször kerülnek utcára, mikor Magyarországon felszámolják a pszichiátriai hálózatot. Bár utóbb újra létrehoznak valami hasonlót, de a kórházak és a betegellátás sanyarúsága nem teszi lehetővé, hogy a szűk keretek között működő szakintézményekben az egykor kipenderítettek ismét állásokhoz jussanak. A furor, amely feszíti őket, arra sarkallja a társaságukat, hogy ne hagyják abba közösségi tevékenységüket. Törp papa támogatást nyújt ahhoz, hogy Katalin doktornő révén Judith előadói meghívást kapjon Balassagyarmatra. Innen csak veréblépés szükséges ahhoz, hogy Judith a doktornő révén bejusson az egykor Gyűjtőfogház néven közismert hazai, amúgy legfélelmetesebb börtönbe, s ott is a többnyire a nyolcadik kerületből egybegyűjtött drogdílerekhez. Azokhoz persze, akik egy-két év múlva szabadulnak.

De Marymari álláspontja szerint miért is érdeklődik Judith annyira e csoport iránt?

Néhány magyarázat adódik, miszerint a) Judith megelégeli vénségére a tenyérjóslást, s hajdani presztízsét szeretné visszanyerni; b) olyan kapcsolatrendszert kíván kialakítani, amely hozzásegíti az aktív nyugdíjas élethez, kitölti az üres óráit, s egyben nem idegen a képzettségétől és az érdeklődésétől, s nem mellékesen az izgalma stimulálja a szellemét; c) tudja, hogy az elsőként leültetett kábítószer-kereskedők hamarosan szabadulnak, s akár folytatják a tevékenységüket, akár felhagynak azzal, a velük kialakítható kapcsolat biztonságot jelent az üzletvezetésében, s egyben védelmet nyújt; d) a börtönben őrzöttek révén a családokban ismertebbé válik a tevékenysége, s ez újabb kuncsaftokat jelent; e) valamilyen megbízatás eljuttatásához be kell jutnia a Gyűjtőfogházba; f) mivel kalandor, és életeleme az újfajta izgalom felkutatása. Marymari, jóval Judith halála után, amikor a barátnőjével kapcsolatos feljegyzéseit a felhőkből aláveszi, és újraolvassa a listáját, egy újabb ponttal egészíti ki: g) ösztöneitől vezérelve meg akarja tudni és nyilván fejteni a börtönben leginkább őrzött rabok titkait. Keresi, mert olyan fajta, az élet esszenciáját.

Marymari, mint annyiszor, a felsorolt eseteket illetően téved. Marymari szerint ugyanis Judith képes a jövő alakzatait érzékelni. A köznapok embere hiheti akár azt is, amolyan titkos tudás birtokosaként a jövőbe lát. Holott Judithnak ilyen emberfeletti képessége nincs. Ő, íródjék az bármelyik emberi nyelven, a múltban tud olvasni.

4.

Amikor Judith rányit, Törp papa éppen bedugja az ágyfejénél álló éjjeliszekrény fiókjába a cigarettát. Judith rámosolyog a sápadt öregúrra, aki derűsen pillant rá vissza. Cinkos derűvel. A vendég köszönés helyet kihúzza a fiókot, előhalássza a sebtében odarejtett Dunhill-dobozt, felnyitja a tetejét, és megszámolja a cigarettaszálakat.

– Hányat szívsz naponta?

– Talán doboznyit.

– Azt hittem, itt tilos.

– Az, persze. De ha tudsz olyan tiltásról, amelyet ne lehetne kijátszani, akkor súgd meg nekem, esküszöm, nem adom tovább senkinek.

Judith forgatja a gusztustalan dobozt, a képes felével Törp papa orra alá nyomva.

– Nézted már?

– Egy ép tüdő és egy szétdohányzott tüdő. Príma viaszmulázs mindkettő.

– Nem rettent el?

– Fiam, annak, aki öreg, nem osztódnak gyorsan a sejtjei. Ha egyáltalán teszik. Szóval nem most fogok rákot kapni.

– De a füstszag sem kellemes a szobádban. Mindent átjár.

– A nővér befújja dezodoráló szprével. Alkalmanként ötvenesért megteszi.

– Az ilyesmi alaposan megnöveli az élvezet árát.

– A fogyasztói társadalom újraelosztásának példája. Ha nem tévedek. Ámbár lehet, nem pontosan idézem a marxizmus-leninizmus szakszavait.

– Hol találom a szprét?

– A fürdőszobában. Nézz körül, felleled valamerre. És végy el az asztalról ötven forintot.

Judith úgy találja, takaros és tiszta a mellékhelyiség. Az olcsó szpré levendulaillatával a szoba mind a nyolc sarkát befújja.

A végtelen hosszú folyosóról belépő a szűk előtérben találja magát. Jobb oldalán nyílik a fürdőszoba, bal oldalán a főzőfülkének nevezett polc, de maga az előtér a szobával közös légterű. A szoba szemközti fala üveges, a középre vágott üvegajtón hatalmas erkélyre látni. Judith végez a levegő szagtalanításával, s a flakont az éjjeliszekrényre helyezi.

– Miért nem te szprézel, ha befejezted a dohányzást? Azt fekve is lehet.

– Mert kell, hogy az ápolónő valami módon kifejezhesse a dominanciáját. Amolyan rítus, a szagtalanító pedig ahhoz szükséges kellék. De örülök, hogy jöttél. Amúgy mit keresel a purgatóriumban?

Judith az ágyszélre kuporodik, válláról lecsúsztatja a rávetett kardigánt, s kezét rácsúsztatja az öreg kezére.

– Látni akarom az ördögöt!

Törp papa fintora méltó válasz Judith kijelentésére. A fintor befejezéseként ínyét felhúzza, mint a támadni készülő kutya, és horkant.

– Akkor meg ne zavarjon a kénszagú ájer!

Törp papát azon kevesek szólítják e néven, akikkel bensőséges kapcsolatot tart fenn. A rendes neve dr. Karáth, amúgy törpe. Hanna meglátja benne a liliputi méretű lényt, és nem fél azt megnevezni. Ettől válik Törp papa Hanna legjobb fiú-barátnőjévé, s kerül már-már atyafiságos viszonyba Judithtal s az ő környezetében előforduló időleges és állandó hölgyekkel és urakkal.

Törp papa, a döntés következményeit alaposan mérlegelve, fél évtizede határoz úgy, hogy beköltözik az otthonba. Derűs lénye átsugárzik mindenkire, ő a ház kedvence, s ennek előnyeit ugyancsak kihasználja. Idővel benéznek hozzá az ifjú orvosok, akiknél öntudatosabb és törtetőbb lények nincsenek e világon, és bizonyos kényes neurológiai kérdéseket tárgyalnak meg; a gondnok engedi, ameddig érvényes a jogosítványa, hogy beindítsa az intézeti furgon motorját, s nagyobb kört menjen az otthon körül; a piacra járó vénasszonyok afelől érdeklődnek, mely idénygyümölcsből vásároljanak számára, és a konyhások sosem küldenek neki halat, amikor éppen azt készítenek ebédre, hanem sebtében – és titokban – átcserélik egy Törp papának amúgy tiltott, párizsiasan rántott hússzeletre.

Törp papa látogatói forgalma élénk. Hozzá többen érkeznek, mint a negyedik emeleti, az épület hosszában végigfutó folyosóról nyíló szobák lakóihoz összességében, úgyhogy jóformán nincs nap, hogy ne értesüljön a távolba került külvilág híreiről. A nap legkülönbözőbb szakában, bejelentés nélkül toppannak be az emberei, barátokká vedlett, elszürkült kollégák, hajdani dámák, akiknek ajkán csak a rúzsszín maradt, és a régi, volt betegei. Törp papának nincs hozzátartozója. Talán nem is volt soha, hiszen nem beszél róluk. Leginkább Hannát tekinti annak, akivel pedig nem áll vérségi kapcsolatban. A szobában egyetlen fényképet akaszt a falra, egy amatőr felvételt. Ő látható rajta, Hókuszpók-öltözetben játszik a parkettán az ötéves Hannával. A fénykép mellett érdekes festmény lóg: rikító színű, andalúziai népviseletre emlékeztető ruhában – sujtásos mellény, háromszögletű csákó, lovaglónadrág – ül egy apró ember, de hogy min – talán kődarabon, talán egy móló hajók kikötésekor használt, kötéllel körbetekerhető betontömbjén –, annak megmondhatója nincs.

Törp papa forgatja a kezébe nyomott csomagot.

– Ismét valami tiltott dolog! – emeli az orrához, s kezdi bontogatni a gondos selyempapír csomagolást.

– Nem. Ez diabetikus.

– Tehát magadnak szánod. Mondtam, hogy utálom a pótszereket, ha hasznosak is.

– Minyon. Citromos. A külvárosi presszókban készítik a legjobbakat.

– Az édesítővel készített minyont ugyancsak rühellem. Ha valami káros, akkor legyen az. Miért gondolod, hogy a benne lévő tartósítószer, az ételfesték, amivel a mázat színezik, a vajas krém, amely nem folyik szét, hanem morzsásnak marad az ember szájában – s máris nyalja a szája szélét és nagyokat nyel –, nem káros? – A sikeresen lefejtett papírt maga mellé helyezi, és két ujjal felcsippenti a nagyobbnak ítélt süteményt. Beleharap.

– Hm. Te nem eszel?

Judith, bár azt tervezi, hogy a másik édességdarabot maga fogja elfogyasztani, azt állítja, hogy nem. Nem, mert nem kívánja – mondaná, de helyette azt böki ki: Nem, mivel én ettem a cukrászdában. Törp papa látja, hogy Judith nem mond igazat. S nekilát a második darab elfogyasztásának.

– Úgy hírlik, megfogyatkozóban a világban az igazat mondók száma.

Judith átemeli Törp papa fölött a falhoz lapított s az ágy és a fal résébe csúszni kész papírt, elragad róla néhány cukormáz-darabkát, majd célszerűen összehajtogatja és a cigarettásdoboz mellé helyezi.

– Ezt bedobhatod a szemetesbe. – Törp papa a párnája alá dugja a paklit. – Igyekezz vele, hamarosan rám néz az ápolónő, s megkérdi, hozhatja-e az ágytálat.

– Jó. Majd kimegyek.

– Nem kell. Vizelnem sem kell. Itt nem adnak ahhoz elég kávét, ami megindítaná a vese működését.

– Ne zsörtölődj. Hozok neszkávét, azt magad is be tudod keverni.

– Nem szükséges. – Törp papa az oldalára fordul, s kiráncigálja a fiókot. A fiók hátsó sarkában, a zsebkendők halma alatt hever egy közepes nagyságú üvegben az instant kávé. – Mindenem megvan. Vagyis majdnem. Sőt, olyan csokoládém is akad, amelyben koffeines a töltelék.

– Tudom. Nincs nő.

– Te, sosem hittem volna, hogy a korom ellenére hajnalonként feláll a faszom. Mondhatom, elég peckesen mered, de mintha kisebb lenne, mint egykor volt. Ha jól emlékszem.

– Alkalomadtán rendelek hozzád egy prostit. Sima ügy. Újabban egyre több a kurva kuncsaftom, valamiért egyre többen vannak, akik beleszeretnek a stricijükbe, és a közös jövő kilátásait szeretnék tőlem megtudni. Többnyire azonban az a gond, hogy egyazon stricibe szeretnek bele a kurvák.

– Nahát! – háborodik fel Törp papa. – Ezek se tudják, mi a méltóság. A kurvaság mellé nem passzol olyan férj, aki strici.

Ezt Judith jóváhagyná, ha nem robbanna a szobába az ápolónő. Fityulás, köpenyes, inkább tűnik konyhai felszolgálónak, mint ápolónőnek. Épp csak ráüt az ajtólapra, s ott áll máris a szoba közepén.

– Na, akkor szellőztetünk! – közli.

– Miért? Tán kanszag terjeng?

– Az nincs, de itt dohányzás folyt. Amit nem képes a levendulaszag sem elfedni.

– Miért nem basz le máris, s mondja, hogy kedves huszonnégyeske?

– Bolondozik megint a doktor úr! – kacarászik az ápolónő, és kitárja az ablakokat, megbillenti az erkélyre kivezető ajtót. – De várjon csak, hamarosan injekciót kap, úgy adom be a seggébe, hogy attól menten – Czuczor Gergely szótárát követve – beszarik!

– Na, Judith, a kurvánál tartottunk, s nem fejeztük be a témát.

Judith ebből az egyszerű közlésből kihallja Törp papa káromkodását. Nagyon dühös, amikor a mérge kifejezéséül nem hívja segítségül a szótári formákat. De közben a nővér fémtálkát tesz Törp papa feje mellé, felszívja a fecskendőbe a fiola víztiszta tartalmát, a fecskendőből kibuggyant egy csöppet és felmutatja.

– No, mutassa a csontos valagát! – s mire Törp papa felhördülhetne, beadja neki a csonterősítő koktélt. – Ettől nem csak az orra nő meg, de minden egyéb testrésze is.

– Ebből az orrból ennyi elég! – kiabálja az elsuhanó köpeny után.

– Délelőtt nincs több cigi! – harsog vissza az ápolónő a folyosóról, aztán felpattintja a szemetesláda fedelét, belepillant a mélyére. – És süti sem! Különösen nem minyon, ha valaki cukorbeteg. A citrom se jó a vesének! Ugye? Megmondtuk elégszer, vagy írjuk ki a portára, hogy „A betegek etetése be nem jelentett ételekkel tilos”? Nem vagyunk állatkertben! – és becsapja maga után az ajtót.

– Na, hogy állunk azokkal a kurvákkal?

– Kizárólag azt állítottam, hogy egyre több az olyan páciensem, aki kurvaként keresi a kenyerét. Egyben azt állítom, hogy – a tenyerekbe beleolvasva – nincs minden történetnek vége, azaz nincs meg a hozzájuk illő jövő. Ilyesmikből akad neked is elég, ilyenből nekem is sok akad, majd ha lesz idő, elmesélek egyet-kettőt.

Törp papának azonban nincs kedve belépni a hirtelenjében megnyílt oldalajtón, hogy az amögött megjelenő lépcsőn felsétáljon az ismeretlen helyre. Nem kívánkozik sem egy padlásszobába, sem a titkos terembe. Nem mintha unná Judithot, de sokkal inkább érdekli a bezárulni látszó téma.

– Azért megkérdezheted valamelyiktől, hogy akarnak-e némi keresetkiegészítést! Tudod-e, hogy Svájcban dolgoznak olyan egészségügyi alkalmazottak, akik az ágyban fekvő, illetve szellemileg sérült gondozottak számára szexuális szolgáltatást nyújtanak?

– Tudom – állítja Judith. – De azt nem, hogy minderről mit lenne jó gondolnom.

– Te ne gondolkozz. Ezek nem racionalizálható ügyek, hanem egyszerű szükségletek. Azért pontosan mondd el, hogy mire számítson, akit ideküldesz.

Judith egyebekről faggatja Törp papát. Igyekeznek semleges, himihumi témákra találni, így aztán Judith hall a folyosóról beszüremkedő zajokról, az ablakpárkányra szaró galambokról, amelyek a bádogon pont úgy kaparásznak a karmukkal, ahogy a patkányok teszik, egy verébpárról, amelyet etetni szokás; Katalin doktornő álláshalmozásáról; a bajuszos alakról, aki az öregház új betelepedője, és sorra jár minden lakót, hogy megismerje, amint mondja, a kompániát, aztán mindenkiben kártyapartnert keres; a székről, amelyet ideje lenne átfestetni, mivel úgy néz ki, mintha térképet kasíroztak volna a felületére. Törp papa arról értesül, hogy időnként tüntetők jelennek meg az utcákon, politikai jelszavakat skandálva randalíroznak (ja, vettünk nektek Yamahát – kottyant közbe), avagy némán vonulnak a fejük fölé emelt transzparensekkel, és ugyan eltűntek a lengyelek a rendszerváltás előtti időben kialakuló illegális lengyel piacokról, de a helyükbe kínaiak, szerbek és ukránok léptek, alkalomadtán mezőségi népviseletbe öltözött asszonyokkal lehet találkozni, akik hímzett párnákat és nemezelt szütyőket kínálnak félénken, csökkennek az ingatlanárak, és egyre nagyobb számban túlsúlyosak a magyarok. Mindezek után Judith arra a következtetésre jut, hogy Törp papa nem szenved demenciában. Semmiként nem tekintendő rossznak, de még csak csökkenő mértékűnek sem az emlékezőképessége. Ellenben rá kell venni, hogy több folyadékot igyon. Törp papa ugyanis egyetlen korty vizet sem nyel le abban a három órában, amíg Judith nála dekkol.

– Azért elmondok valamit, de előtte rágyújtok. – Törp papa figyelmesen nézi vendégét, orvosi a tekintete, miként szerencsétlenkedik Judith a fiókkal, mígnem rájön, felesleges kiráncigálnia, hiszen a doboz a párna alatt rejtőzik; a tetejét miként nyitja fel ügyetlenül, közben beletépve a papírjába; mint horgász ki egy szálat a dupla filteres rudacskák közül, miközben meggörbíti; s hogyan nyomja bele a szájába, majd ad számára tüzet. – De előtte el kell mesélni annak a szigetnek a tengerpartját. Képzeld el Pompejit, a maga vulkáni hamutól és törmeléktől beszakadt tetejű, többnyire plafontalan és padlótlan házaival, azaz akként, hogy pusztán a házfalakat, azokat is megomlottan látod. E falakat a Vezúv alatti, néhány nap alatt elpusztított, majdhogynem földig rombolt városkában barnásvörös vakolat borítja – habár Pompejit nem földig rombolja a vulkáni kitörés, hanem a földet emeli fel s teríti szét a városon –, s a fényes, cementsima pompeji vörös ural mindent. Természetesen az, aki nézi a rommezőt, sem az első, sem a második szemrevételkor nem képes fölfedezni a házak elhelyezkedésének rendjét, mivel kívülről, azaz idegen megfigyelőként pillant rájuk. Ahhoz belülről kellene figyelni, hogy tudjad, melyik volt a római família lakának kapuzatán belül, oldalt álló őrszoba, melyik helyiség a vendégszoba, melyik a konyha, a latrina vagy a szolgálók kopár szálláshelye. Annyit meg lehet mégis érteni a romokból, hogy hol húzódnak az utcák, s merre található a házban az átrium. Nos, ez a Pompejihez némiképpen hasonlítható romhalmaz, ez a néhol vörös, néhol karsztszürke romváros, azaz annak a maradványfalai azonban félig víz alatt állnak, a hullámzó tenger valamennyit körbefolyja. Erre az „egyszerre tenger, egyszerre rom”-ra, erre a Pompeji-másolatra nézel a fehérre mázolt padról, arról, amelyen velem együtt ülsz. Meg kell hagyni, kényelmesen ülünk a padon. Igen, ahol vagyunk, ott tudják, milyen a kényelmes pad.

A horizont, a tenger és a levegőég közös vonala nem képződik meg. Itt valójában nincs horizont, nincs az a sík, ami alapja lehetne bármilyen koordináta-rendszernek. A lenyugvó, a vakítását abba nem hagyó nap miatt balra nem tudsz nézni, ott akármi lehet, mondjuk, egy öbölbéli jachtkikötő és a parton álló szegényes házak, hátterükben csupa kő emelkedőkkel, de semmiképpen nem hegyekkel; az egyik, nyilván a legmagasabbra törő csúcsára a reneszánsz időkben helyi szenteknek ajánlott templomocskát emeltek az ég felé, egymásba fonódó kőlépcsők során lehet hozzá fölkapaszkodni, s a lépcsők mellett ciprusok hajladoznak. Középen, egymást részben takarva, három sziget, amelyek lassan egybeolvadnak, saját formájukat feladva részévé válnak mind az önmaguknál nagyobb, újonnan képződő szigetnek, hogy aztán reggel ismét feladják az éjjelre megképződő közösségüket, és fényben szikrázva egyedül lebegjenek a víz színén, s amelyek a rómaiaktól eredeztethető sóraktáraknak adtak egykoron helyet, immár pedig nem mások, mint szúrós, kecskék táplálékának sem alkalmas bozóttal, elsatnyult olajfákkal benőtt kőkupacok. A szigetek jobb szélén egy széles, óriás szájából kitépett nyelvhez hasonlatos hasadék, amelynek a végét ugyancsak szigetek zárják, de hogy valamerre arra rejtőzik a nyílt tenger, azt bizonyítja az, hogy arról érkeznek a bárkák, a halászhajók, a vitorlások, s a nem mély merülésű, turistákat szállító kompok. A megsüllyedt császárkori település romos vízpartja és a szigetek közötti távolság ugyan nem hatalmas, talán másfél kilométernyi (aki búvár, az követheti azt a víz mélyére süllyedt római utat, amelyen egykoron lovak vontatta társzekerek döcögtek), és a víz, attól függően, hogy mennyire mély, csíkos. A partok közelében éppen csak fodrozódik és az olajfalevél színét követi, aztán egy-egy fodrosabb szalagsáv után elkékül, és méltóságteljesen, tajték nélkül hullámzik.

S hogy még inkább antikizáló legyen e látvány, amelyet, ismétlem, ketten, egymás mellett szorosan ülve nézünk, figyeljük, hogy a parton, majdhogynem a lábunk előtt, miként épül meg a színpad. Dobogókat helyeznek egymás mellé, papírmasé korinthoszi oszlopokat állítanak fel körben a műkedvelő színjátszó csoport előadásának helyéül. Az építőmunkások egyben az előadók, fejükön babérlevelekből fűzött koszorú, rajtuk tóga. S amikorra elkészül a színpad, a tengeren előúszik a római liburna, a kétvitorlás és egy evezősoros hajó. A hajó, amely váratlanul ágyúlövést ad le.

S ebben a pillanatban megszólal a maroktelefonom. Te jelentkezel rajta, s engem csöppet sem lep meg, hogy mindezt úgy teszed, hogy ott kuporogsz mellettem a padon, belefeledkezel a kibontakozó, teátrálisnak joggal nevezhető látványba, s izgatottan számolsz be a ma délelőtt tragikus eseményéről. A kollégád, amúgy informatikus (eszerint te az vagy, esetleg valamilyen rokon szakma művelője) sorsának beteljesedéséről. A kollégád magába forduló, rendkívül szolgálatkész és precíz, aki akkor is fölhív, ha néhány percet késik, s a munkakezdet idejére nem érkezik meg a közösen használt irodába. Úgy véled, hogy harmincöt éves, ámbár sosem kérdezed, sosem látod a tanúsító iratokat. A magánéletéről sosem beszél, túl azon, hogy négyéves a fia, akit rajongva szeret. A kisfiú mindennapjairól naponként beszámol: tudod, mikor és milyen gyermekbetegséget kap el a bölcsődében, majd az óvodában (fél éve óvodás a gyermek, megy az idő); tudod, a fogai mikor bújnak elő, és milyen játékokat kap a karácsonyi ünnepen. S tudsz a fiú kedves pajtásáról, a vele együtt nevelkedő zsemleszín vizsláról, amely nem hajlandó enni, csak ha a gyermek is eszik, s kizárólag azért rohangál, mert a gyermek futkározik. A minden szempontból megbízható, rokonszenvet ébresztő férfiról azt képzeled, hogy kiegyensúlyozott a párkapcsolata, mert ugyan nem nős, de azzal a nála fiatalabb nővel él, aki a gyermeke édesanyja. Éppenséggel olyan albérletben, Budán, amelynek az óvoda a közelében található, ahova a gyereket beíratják, s közelében lesz az iskola is, ahová két év múlva járni fog.

Azt állítod, hogy nagy a baj. És hogy visszafordíthatatlan.

Ez a többnyire szótlan ember szerda óta (s ne feledd, amikor hívsz, már péntek a nap) nem jelentkezik a munkahelyén. A telefonját nem veszi fel, senkit sem hív vissza. Azt akár ellenőrizni tudnád, hogy az e-mailjeit sem nyitja meg. Fia után az édesanyja éppen nálad érdeklődik, aggodalma átsüt a hangján. Tőle tudod, a srác élettársának hónapja felmondtak, az áruház, amelynek pénztárosa, megszűnik, a cég, amely munkát adott neki, kivonul Magyarországról. A felmondás nyomán mindenét hátrahagyva elköltözik társától az asszony, lemondva kisfiáról is. A fiúcskát ettől kezdve az édesapja gondozza. Minderről, kéri fiát az édesanya, tájékoztassa a munkatársait, vagy legalább a munkahelye vezetőjét. De hiába.

Ekkor felolvasod a ma délben megjelent újsághírt. Három holttestet találnak egy budai lakásban péntek délben, a rendőrség emberölés gyanúja miatt nyomoz. Azt közli a rendőrség, hogy egy budai lakás tulajdonosa pénteken 11 óra 55 perckor hívja a hatóságokat, mert nem tudja elérni telefonon a bérlőit. Amikor a kerületi járőrök a helyszínre érnek, a lakásban egy férfi, egy nő és egy kisgyerek holttestét találják, és egy kutya tetemét. A rendőrség tájékoztatása szerint a társasház második emeleti lakásában a 35 éves K. Z. megölte 31 éves élettársát és 4 éves közös gyereküket. A férfi ezután öngyilkos lett. A lap helyszínen tartózkodó munkatársa szerint a rendőrség nagy erőkkel vonul ki, és a lakókat sem engedik be a Zöldfa utcai társasházba, ahol az emberölés történt. A helyszínen olyan információ terjed, hogy a család már csütörtök este hangosan veszekedett, a lakók értesítették a rendőrséget, de intézkedés állítólag nem történt. Ezzel kapcsolatban a lap megkérdezte a rendőrséget, ott megerősítették, hogy a lakásban augusztus 20-án 13 óra 8 perckor történt rendőri intézkedés. Egy nő hívta a rendőrséget, mert állítása szerint az élettársa elvette a kulcsait. A járőrök a helyszínen meghallgatták a nőt és a férfit is, akik elmondták a rendőröknek, hogy szóváltást követően rendezték a köztük lévő vitát. A helyszínen további rendőri intézkedésre okot adó körülmény nem merült fel. A nyomozás érdekeire való tekintettel, az üggyel kapcsolatban további tájékoztatást nem kívánunk adni – nyilatkozza a BRFK. Vagyis arra egyelőre nem akarnak válaszolni, hogy augusztus 22-én, csütörtökön érkezett-e bejelentés a Zöldfa utcai házból a rendőrségre, és hogy jártak-e aznap járőrök a helyszínen. Egy olvasó ugyanis azt jelzi, hogy csütörtökre virradóra hangos sikolyt hallanak az ott lakó szomszédok, később értesítik a rendőrséget, miután nem érzékelnek mozgást, ennek ellenére nem történik semmi. „Pár napja az anyuka hívja ki a rendőröket, mert a férfi bezárkózik a gyermekkel a lakásba, akkor kijönnek, majd 10 perc múlva elmennek.”

Aztán hallom, hogy sírsz, majd megszakítod a vonalat. Eközben elkezdődik a műkedvelő társulat előadása. Bealkonyodik, fáklyákat gyújtanak, és a környező világ zaja miatt – nem egyéb az, mint a hullámok aritmiás hangja, a víz sodorta kövek mozgásának a moraja, az elülő sirályok jajongása, a nyolc órakor megkezdődő harangkongás – egy szót sem hallunk az előadásból.

Törp papa arra kéri Judithot, hogy menjen el. Túl bonyolult neki ez a história.

És Judith a felszólításnak eleget tesz… … …

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17. (Név)

18. (Gázolajkék)

19. (Microraptor)

20. (Nagyjából hat)

21. (Igealakok)

22. (Legyek)

23. (Sír)

24. (Bicska)

25. (Dromov)

26. (Két kérdés)

27. (Karl Klaus)

28. (Nincs cím)

29. (Katalógus)

30. (Vadméhek)

31.

32. (Árnyékban a Hold)

33. (Szemöldök)

34.

35. (Lyuk, ami fekete)

36. (Esze)

37. (Falap)

38. (New York)

39. (Allah barmai)

40.

41. (Ezeregyéjszaka)

42. (Lassú nézés)

43. (Levél)

44. (A sör)

45. (Tirat Carmel)

46. (Lizetta)

47. (A farok)

48. (Delfin)

49. (Hazugságok)

50. (Live at The Olympia)

51. (Születésnap)

52. (Egy metafora története)

53.

54. (A bráner)

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62. (Életrajz)

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

Appendix

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő XY
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 296 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence