CRYSTAL HEFNER

CSAK JÓT MONDJ!

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Crystal Hefner: Only Say Good Things: Surviving Playboy and Finding Myself

Grand Central Publishing, 2024

Copyright © 2024 by Crystal Hefner

All rights reserved

Hungarian translation © Lelik Krisztina, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Peter Yang Pictures / Tricia Koury

Borítóterv © 2024 Hachette Book Group, Inc.

Fordította Lelik Krisztina

Szerkesztő Szarka Károly

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-038-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv
Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Azoknak, akik érezték már úgy, hogy eltévedtek az önmaguk szeretete és elfogadása felé vezető úton – nem vagytok egyedül.

Tartalom

BEVEZETÉS  Az ígéret

BEVEZETÉS

Az ígéret

Tegnap éjjel megint a villával álmodtam.

Azt álmodtam, hogy vezetek, száguldok, mert vissza kell érnem takarodóra. Már lemenőben a nap, Los Angeles fényei aranyszínbe hajlanak a visszapillantó tükörben. Pánikolok, mert nem tudom, mi fog történni, ha kések, de tisztában vagyok vele, hogy nem késhetek, és a torkom elszorul és kapar a rettegéstől. A gázba taposok, kétségbeesetten próbálok még gyorsabban haladni, hogy hat óra előtt visszaérjek abba a borostyánnal benőtt, vörösfenyőkkel körülvett gótikus házba. Ám ahogy az álmokban az lenni szokott, minden lelassul, minden különös és idegen, és az út mintha nem akarna véget érni. Álmomban tudom, hogy nem érek vissza időre. Tudom, hogy ezen az úton sosem jutok el oda, ahol lennem kell.

Tudom, hogy eltévedtem.

A régi, ismerős érzéssel ébredek: hányingerrel, szorongással, ijedten.

Évek óta nem élek már a villában. Nem jártam ott a férjem halála óta. Ő meghalt, én pedig eljöttem onnan, és soha többé nem mentem vissza. De képzeletben mintha mégis folyton visszatérnék. Sokkal többször, mint szeretném. És nemcsak akkor, amikor álmodom.

Sok tekintetben még mindig szabadulni próbálok abból a villából.

Mindig haza kellett érnem este hat órára. Ha nem értem vissza, baj volt. Megharagudott. A nevemet kiáltozta a házban. A kiszolgáló személyzet eszeveszetten hívogatni kezdett telefonon pontban hat óra egy perckor, akkor is, ha az autóm már a hosszú, kacskaringós felhajtón kanyargott felfelé a magas kőszökőkút körül, tetején az üres márványszemeivel engem figyelő kerubbal. És aztán szaladtam, belöktem a nehéz faajtót, és megkerestem Hefet, hogy puszit nyomjak az arcára és megmutassam neki, hogy itt vagyok, itthon vagyok, betartottam a szabályokat.

Jó kislány vagyok.

A Playboy-villa több mint egy évtizeden keresztül volt az otthonom. De igazából mégsem éreztem soha otthonomnak. Mintha örökké csak egy vendég lettem volna ott. Mint egy szálloda, ahová bejelentkeztem, de amit soha nem hagyhatok el. Mint egy színpad, amelyen alakítanom kell, annyi sok arctalan, figyelő szempártól kísérve. Néha az volt az érzésem, hogy visszamentem az időben – Hef a házat az utolsó szögig még a hetvenes években rendezte be, és minden pontosan ugyanúgy nézett ki, mint akkor: a süppedős, bolyhos szőnyegek, a faburkolat és a csillárok, a vastag bársonyfüggönyök. Soha semmin nem volt szabad változtatnom.

Egyetlen hely akadt csak, amit sikerült sajátommá tenni: egy picike szoba, amit pipereszobának neveztünk, és ami igazából egy kamra volt, ám több magas, keskeny ablakkal. A pipereszoba a fő hálószobából, vagy ahogy Hef hívta, az úri hálóból nyílt. Volt egy vékonyka tolóajtója, zár nélkül. Éppen csak annyi hely volt bent, hogy egy beépített asztalka és egy szék elférjen benne. Ez volt az én kis szentélyem, a hely, ahol egyedül lehettem, ahol nem figyeltek. A villában mindig, minden szobában volt valaki – más lányok, partivendégek, személyzet. Hef valamelyik barátja mellettem a kanapén, aki kellemetlenül közel hajolt hozzám. Egy híres filmsztár a folyosón, aki meg akart tapogatni. Nem voltak ajtók, amiket bezárhattam volna, mert minden kulcsról volt másolat. És természetesen Hefnél volt a mesterkulcs, hogy őt soha senki sehonnan ne zárhassa ki. Ez az ő világa volt, és nála volt a kulcs mindenkihez és mindenhez.

A pipereszobában legalább néhány percre a karomra hajthattam a fejem, és nem kellett színlelnem. Nem kellett minden másodpercben azon aggódnom, hogy nézek ki.

Hogy úgy mosolygok-e, ahogy kell.

Hogy helyes-e a testtartásom.

Hogy úgy vagyok-e felöltözve, ahogy az Hefnek tetszik.

Hogy jól áll-e a hajam.

Hogy elég tökéletes-e a mellem.

Hogy milyen vagyok a többi nővel összehasonlítva. Mindig voltak más nők körülöttünk. Mindig volt egy egyértelmű versengés.

Sokszor loptam magamnak rövid pillanatokat a pipereszobában – röpke, ragyogó pillanatokat, amikor mélyeket lélegeztem, és nem kellett ébernek lennem. Fárasztó éjjel-nappal szerepet játszani, hogy megfelelj a képnek, ami valaki más képzeletében él rólad – fárasztó fizikailag, fárasztó mentálisan, úgy érzed magad tőle, hogy a lelked kifáradt, mintha kezdenének lemerülni az életerő elemei.

A pipereszoba emeleti ablaka a gyepre nézett, amin pávák csatangoltak, és amin az egyik vagy másik partit előkészítő személyzet székeket, ételekkel megrakott tálcákat és boros rekeszeket cipelve vágott át. Sűrű borostyán nőtte körül azt az ablakot a kőfalban, mint egy tündérmesében. Néha elképzeltem, hogy én vagyok Raponc, az aranyhajú lány, akit bezártak a toronyba, és várja, hogy valaki megmentse. De engem senki sem mentett meg. És én magamtól másztam fel abba a toronyba.

Nem tudtam akkor, hogy menthetném meg magam. Azt sem mindig tudtam, akarom-e, hogy megmentsenek, azt azonban tudtam, hogy csapdába estem.

A pávák a gyepen gyönyörűek voltak, de védték a területüket, különösen párzási időszakban. Néha olyan hangokat hallattak, mint a szenvedő macskák, máskor viszont olyanokat, mint egy női sikoly, rikoltásuktól visszhangzott az én kis kamrám, és még akkor is hallottam belső fülemmel panaszos hangjukat, amikor csukva volt az ablak. Károgtak és jajongtak, hogy „segítség, segítség!” – legalábbis számomra így hangzott.

Olykor eszembe jut az a sok nő, aki valaha annál az asztalkánál ült – mindannyian azt hittük, az a kis, szűkös hely valami sokkal nagyobbat képvisel önmagánál. Sikert. Csillogást. Szabadságot. Holly még a monogramját is belevéste a díszes faasztalba – míg évekkel később, már feleségként le nem csiszoltattam róla. Nem véstem a helyére a saját monogramomat. Az az asztalka a ház állandó tartozékai közé tartozott, ellentétben velem. Én ott laktam, mégsem volt az soha az otthonom. Nagyon kevés volt az enyém abban az óriási, pazar házban.

Életemből egy évtizedet töltöttem a Playboy-villában. Először csak vendégként – egy elkápráztatott, csillogó szemű lány voltam egy partin. Azután barátnő lettem. A bizonyíthatóan legismertebb, leglátványosabb modernkori hárem tagja lettem. A Playboy középső, kihajtható lapján – ami a Playboy univerzumában a siker szent kelyhe – ott voltam az ország összes újságosstandján. A köztudatban az egyik legnagyobb hatalmú, legellentmondásosabb, legendás férfiként számon tartott ember jegyese lettem. Azután eljöttem onnan, és én lettem az ő „szökött menyasszonya” – az egyetlen olyan, akinek utána szaladt. Majd a felesége lettem. És a végén én lettem a gondozója. Amikor meghalt, az özvegye lettem – és egy szimbólum. Hivatalosan előbb a Hugh Hefner Alapítvány igazgatótanácsának elnökhelyetteseként, később elnökeként az volt a feladatom, hogy gondoskodjak az alapítvány megfelelő finanszírozásáról és jó híréről. Nem hivatalosan az is a feladataim közé tartozott, hogy megtestesítsem a Playboy-mítoszt, hogy megtestesítsem Hugh Hefner mítoszát. Több mint hét évtizeden át olyan keményen dolgozott a kép kialakításáért, hogy kicsoda ő és milyen ember, hogy a szemében a története életben tartása volt a legértékesebb dolog, amit rám bízott halálakor.

Én a saját történetemnek mindig csak egy apró szeletéről beszéltem. Én csak a csillogásról és a ragyogásról beszéltem – arról a részről, amiről az emberek hallani akartak. A jó részekről. Részben azért, mert nem akartam áldozatnak látni magam. Részben pedig azért, mert nem akartam elszomorítani a családtagjait. Legfőképpen pedig azért, mert tettem egy ígéretet Hefnek.

A villában töltött utolsó évemben Hef folyamatosan maga mellett akart tudni. Mindig meghatározta a kimenőm végét, ám az egyre korábbra és korábbra tolódott. Amikor nem tudta, hol vagyok, nógatta a személyzetet, hogy azonnal keressenek meg. Erőtlen volt és fáradt, mégis ritkán beszélt a halálról. Egyedül azt akarta mindenképpen a tudomásomra hozni, hogy Marilyn Monroe mellé, a Westwood Village Memorial Parkba akar temetkezni. Már a kilencvenes években meg is vette a sírhelyet hetvenötezer dollárért. Azt mondta, a temetési szertartás nem érdekli, annak a részleteit rám bízza.

– Én nem leszek ott – csak ennyit mondott. – Csinálj, amit akarsz.

Kizárólag az érdekelte, hogy azon a helyen legyen eltemetve, pontosan Marilyn Monroe mellett. Ő volt az első nő, aki a Playboy címlapján díszelgett, és akinek meztelen fotói jelentek meg a magazin lapjain. Ezeket a fotókat Hef Monroe engedélye nélkül közölte, miután megvette őket egy naptárkiadó cégtől. Monroe egyetlen vasat sem kapott értük. És természetesen abba végképp nem volt beleszólása, hogy kinek a csontjai nyugodjanak az övéi mellett az idők végezetéig.

Én egy szót sem szóltam. Ha ezt akarta, akkor ezt fogja kapni. Hef mindig megkapta, amit akart.

Sokszor elmondta, hogy szeret.

Azt mondta, vár rám a túlvilágon. Ezt próbáltam kedvességnek felfogni, csakhogy mégis zsarnokoskodásnak érződött, szinte fenyegetésnek.

Napközben sokszor elmentem autózni, csak azért, hogy kimeneküljek abból a házból. Akárhányszor autóba ültem, eszembe jutottak azok az idők, amikor nem engedtek elmenni. Azok az idők, amikor el kellett osonnom a biztonsági őrök mellett, hogy kimenekülhessek onnan. És azok az idők, amikor saját akaratomból visszamentem.

Autóztam céltalanul Los Angelesben, egy városban, amelyet nem ismertem jól, mert tíz évig be voltam zárva abba a házba. Egyszer egészen San Diegóig elmerészkedtem, áthajtottam a sivár környékeken, ahol gyerekkoromban éltem, egyik lakásból a másikba költözve az apám halála után, és az elegánsabb negyedeken, ahol akkor éltünk, amikor anyám olyan férfival jött össze, akinek volt pénze.

Elhaladtam annak az egyetemnek a campusa mellett, ahová egykor beiratkoztam pszichológia szakra arról álmodozva, hogy másokon fogok segíteni. Elmentem a kis lakás háza mellett, amelyikben valamikor laktam. A temető mellett, ahová az első szerelmemet temették sok évvel azelőtt, amikor mindketten nagyon fiatalok voltunk. A tengerpart mellett, ahol apám annyira szeretett horgászni – a legjobban az óceán mellett érezte magát. Áthajtottam az összes veszteségen, szomorúságon, zavarodottságon és tévedésen, amit átéltem és elkövettem, és azon gondolkoztam, vajon mi lett volna belőlem, ha nem buszoztattak volna el egy halloweenpartira a Playboy-villába azon a régi-régi estén. A saját döntéseim voltak, vállaltam értük a felelősséget, de az ár, amit fizettem értük, ekkor már sokkal nagyobbnak érződött, mint amilyennek huszonegy évesen egyáltalán el tudtam volna képzelni.

Volt, hogy felhívtam telefonon anyámat az ilyen autózások közben – ő volt az egyike a nagyon keveseknek, akivel igazán bizalmasan tudtam beszélni. A villában nem voltak igazi barátaim. Bárki és mindenki hátba döfhetett, ha erre a legcsekélyebb esélyt látta. Mindenki kém volt. A kapcsolatunkban anyámmal voltak hullámhegyek és hullámvölgyek, de mindig mindent elmondhattam neki. Kiönthettem neki a szívem, hogy mennyire bezárva érzem magam, hogy mennyire félek, hogy néha levegőt is alig kapok, mintha egy vaspánt szorulna a mellkasom köré, ami nem hagyja, hogy elég mélyet tudjak lélegezni.

– Csillagom – mondta nekem oly sokszor –, van félretett pénzed. Nem muszáj ott maradnod. Pakold össze a cuccod és gyere el!

– Nem hagyhatom el – válaszoltam.

Aztán még gyorsabban vezettem, mert féltem, hogy máris túl messze kerültem a villától. És mert tudtam, hogy egyszer már eljöttem Heftől, és a végén mégis ugyanolyan elveszettnek éreztem magam.

Valamikor régen iszonyatosan nagy szükségem volt Hugh Hefnerre, később aztán neki volt iszonyatosan nagy szüksége rám.

2017 áprilisában volt Hef kilencvenegyedik születésnapja – az utolsó. Ezt is pontosan ugyanúgy ünnepeltük, mint az összes előzőt. A téma, mint mindig, ekkor is a Casablanca volt. Imádta a régi filmeket – a fekete-fehér klasszikusokat, amelyekben a nők segítségre szoruló ártatlan hajadonok voltak, a férfiak pedig férfiasak és erősek –, de a Casablanca volt az örök kedvence. Minden évben levetítettük a születésnapján a moziszobában, ilyenkor a parti minden vendége jelmezt viselt: a férfiak fehér szmokingot, a nők az 1930-as évek testhezálló ruháit. Az ebédlőt átalakították Rick bárjává, poszterekkel a falakon, és olyan dekorációval, hogy az emigránsok által látogatott poros marokkói bárra emlékeztessen. A film végén, amikor Rick és Ilsa elbúcsúznak egymástól, Hef sírt. Valami nagyon megfogta abban a balsorsú románcban. Ekkorra már tudtam róla, hogy képes nagyon szentimentálissá válni.

Ahogy tudott nagyon kegyetlen is lenni.

Azon az estén, a kilencvenegyedik születésnapján, ugyanúgy sírt a film végén, mint mindig. Rám nézett könnyekkel a szemében, hogy mutassa, mennyire szomorú. „Csinálj valamit! Szomorú vagyok!” – mintha ezt akarta volna mondani.

Megfogtam a kezét, adtam neki egy puszit.

Azelőtt minden évben Humphrey Bogartnak öltözött, tetőtől talpig fehér szmokingba, de ekkor már nem volt hozzá energiája. Inkább a szokásos selyempizsamáját viselte – ezúttal feketét –, és én a vállára terítettem a fehér szmokingzakót, hogy legyen ez is olyan, mint a régi partik. A film után mindenki átözönlött az ebédlőbe. Fogtam Hef karját, és ő rám támaszkodott – teljes súlyával. Nehezen járt, de nem akartam, hogy ezt mások észrevegyék. Ezeknek az embereknek a szemében továbbra is Hugh Hefnernek kellett maradnia. Nem lehetett egy öregember. Akárcsak a nők, akikkel ékeskedett, ő sem mutathatta jelét semmi olyan kellemetlenségnek, mint amilyen a természetes öregedés. A filmekben, amiket újra és újra megnézett, a színészek sosem változtak. Nem öregedtek, nem fejlődtek, nem hoztak másféle döntéseket.

Kilencvenegy éves volt, de a negyven évvel korábbi Hefnek képzelte önmagát – a haja sűrű volt és sötét, égett a pipája, és a közelében a nők mindig hálásak, mindig odaadóak és mindig készségesek voltak. Hiába kellett rám támaszkodnia a születésnapján ahhoz, hogy járni tudjon, a képzeletében ő még mindig az a férfi volt, akivé minden férfi válni akar, és akivel minden nő le akar feküdni. Aki minden hatalom birtokosa, és aki ural mindent és mindenkit.

Az asztal homáros tálakkal és ezerdolláros kaviárkonzervekkel volt megrakodva. A személyzet színültig töltötte a karcsú pezsgőspoharakat. A Playboy világának tipikus bősége. Én álltam, fogtam Hef karját, hagytam, hogy észrevétlenül rám támaszkodjon. Villogtak a vakuk. Az emberek folyton fényképeztek. A villában muszáj volt állandóan arra gondolnod, hogyan fogsz festeni egy pillanatfelvételen valamelyik magazin lapjain. Mindig ügyelned kellett a vonásaidra, a testedre. Hogy hogyan tartod magad és milyen arcot vágsz. Azon az estén próbáltam a boldog feleség szerepének megfelelően kinézni.

Amikor behozták a tortát, az pontosan úgy volt elkészítve, mint mindig: Hef arcával és az én arcommal a cukormázon. Hef mint Humphrey Bogart, én az ő szőke Ingrid Bergmanja. Előttem Holly arca volt a cukormázon, előtte Tináé, Brande-é, Kimberlyé… szőkeségek díszmenete, mindegyikünk az előző helyére lépett.

– Fújd el a gyertyákat! – mondtam neki. Mosolyogtam és tapsoltam.

Az aznap este készült fotókon nevetek. A sminkem hibátlan, a ruhám csillog. Aranyszőke hajam laza, szexi hullámokban, a klasszikus Playboy-stílusban. Amit a fényképezőgép nem kapott el, az minden más, amit rejtegetek: hogy ő haldoklik, és én is beteg vagyok. Hogy érzem, valami nincs rendben a testemben. Kimerült vagyok. Az agyam ködös, szinte képtelen vagyok a gondolkodásra. Mintha égnének a csontjaim. Orvostól orvosig járok, próbálok rájönni, mi lehet a baj. Intenzív antibiotikum-kúrán vagyok, megműtöttek, hogy kivegyék a mellemből a több mint tíz éve behelyezett implantátumot. Továbbra is rettenetesen érzem magam. Remegek. Gyenge vagyok. Nem tudom, mi a baj, de valami azt súgja, hogy ez a villa megöl.

Harmincegy éves vagyok, de úgy érzem magam, mintha ugyanolyan öreg lennék, mint Hef. Mintha én is haldokolnék.

Az este végén Hefet a két tagbaszakadt, leszerelt katona, a két ápolója vitte fel a lépcsőn. Segítettem neki átöltözni a fekete selyempizsamából a flanelbe, amelyikben ekkoriban aludni szeretett. Besegítettem az ágyba. Az ágy hatalmas volt, gyönyörű faragásokkal. A mennyezeten még ott volt a tükör, az, amelyikre szeretett felnézni, amikor ebben az ágyban a mindenben a rendelkezésére álló nőkkel feküdt. Aznap éjjel, mint annyi más éjszakán, arról akart beszélgetni, hogy mit hagy maga után, és hogyan fog tovább élni a Hugh Hefner név a halálát követően. Mindig azt mondta, azt akarja, úgy emlékezzenek rá, mint olyasvalakire, akire nem lehetett nem odafigyelni. Olyan valakire, aki megváltoztatta a kor szexuális erkölcseit. Az amerikai történelem óriása akart lenni: akit tisztelnek, csodálnak, aki egy hős.

– Azt akarom, hogy legyél tagja az alapítványom igazgatótanácsának – mondogatta, miközben levettem a lábáról a papucsát, és betakargattam a selyempaplannal már-már áttetszően fehér lábát. – Azt akarom, hogy vidd tovább az örökségemet.

Azután elhallgatott és rám nézett.

– És emlékeztetni akarlak arra – nézett mélyen a szemembe –, hogy csak jókat mondj rólam.

Tudta, hogyan kell parancsolónak és leereszkedőnek lenni, még akkor is, amikor szívességet kért.

Haboztam, de csak egy pillanatig.

– Persze – válaszoltam.

– Ígérd meg! – noszogatott.

Néztem, ahogy töpörödötten és ernyedten fekszik abban a nagy ágyban, és elfojtottam magamban a vágyat, hogy sok minden mást is mondjak.

– Csak jókat fogok mondani. Megígérem.

Ezen elmosolyodott, megpaskolta maga mellett az üres helyet az ágyon. Mire befeküdtem mellé, már aludt, én azonban még sokáig ébren feküdtem, és az ígéretemen gondolkoztam. Pontosan annak érződött, ami volt: egy mázsás súlynak, amit örökre cipelnem kell.

Hat hónappal később kapott egy kisebb fertőzést. Először kikezelhetőnek látszott – az orvosoknak csak a megfelelő antibiotikumot kellett volna megtalálniuk ehhez a konkrét baktériumtörzshöz, hogy rendbe jöjjön. Persze elmúlt kilencven, de leküzdött már ennél sokkal rosszabbat is. Legyőzte a rákot. Ám ez E. coli-fertőzés volt – az agresszívebb fajtából. Amikor az orvosok kezdtek célozgatni, hogy nem fogja túlélni, összezavarodtam és kétségbeestem. Őrülten szerettem volna ugyan szabadulni a villából, a házasságból, de nem így. A halál mindig felzaklat – emberek és állatok halála egyaránt. Amikor közeledni látom a halált, azonnal pánikba esem, ijedt kisgyerek leszek, aki mindenáron meg akarja akadályozni, hogy a halál bejusson az ő hajlékába. Telefonálgatni kezdtem az ismerős Los Angeles-i orvosoknak, akiknek esetleg lehetett készleten antibiotikuma. Tudtam, ha megtalálom a megfelelőt, megmenthetem az életét.

De nem találtam meg.

Miután Hef meghalt, a média hajtóvadászatot indított ellenem, hogy nyilatkozzak. A telefonom egyfolytában csengett, minden elképzelhető médiumtól hívogattak, de nem vettem fel. A kapu előtt egyre csak nőtt és nőtt a virágcsokrok halma. A személyzetnek rendszeresen le kellett mennie és kidobni a gyűrött celofánok és hervadt virágok nyalábjait ahhoz, hogy egyáltalán be lehessen jutni a kapun. Voltak levelezőlapok és levelek, amelyek mindegyike arról szólt, mennyire sokat jelentett Hef az embereknek. Imádta volna ezt az ömlengést – minden egyes üzenetet megőrzött volna és újabb albumot állított volna össze a hízelgésekből. Ezrével voltak albumai, témák, események és idő szerint elrendezve olyasmiről, amire emlékezni akart.

Azokban az első hetekben ki sem tettem a lábam a házból. Bent kuksoltam. Nem tudtam, mihez kezdjek, hová menjek. Ott mélyen, legbelül pedig fogalmam sem volt, egyáltalán ki vagyok én ezeken a kapukon kívül.

Pedig ki kellett találnom – méghozzá gyorsan.

A villát már több mint egy évvel azelőtt eladták egy milliárdosnak, aki magának akart egy darabot a Playboyból. Az új tulajdonossal úgy szólt a megállapodás, hogy Hef zavartalanul a házban maradhat élete végéig. Ő elment, és a villa már nem volt egyikünké sem. Ki kellett költöznünk.

Végül leültem és írtam egy nyilatkozatot, amit elküldtem a Playboy sajtófelelősének. Ő szerkesztett a szövegen, majd kiküldte a nagyvilágba.

„Nem voltam képes erőt gyűjteni, hogy egyenként válaszoljak mindenkinek, és megköszönjem a részvétnyilvánításokat. Összetört a szívem. Még nem is tudom elhinni. Szombaton kísértük utolsó útjára. Azon a helyen van, amiről mindig biztosan tudta, hogy ott akarja tölteni az örökkévalóságot. Amerikai hős volt. Egy úttörő. Jólelkű és szerény, aki megnyitotta életét és otthonát a világ előtt. Éreztem, mennyire szeret. És én is nagyon szerettem. Hálás vagyok neki. Életet kaptam tőle. Irányt mutatott nekem. Kedvességre tanított. Örökre hálás leszek, amiért mellette lehettem, foghattam a kezét, és elmondhattam neki, mennyire szeretem. Megváltoztatta az életemet, megmentette az életemet. Szeretve érezhettem magam minden egyes napon. Fénysugár volt ő a világban, erő, amely semmihez sem fogható. Nem volt és nem lesz még egy Hugh M. Hefner a világon.”

Csak jókat mondtam.

Amikor megírtam ezt a nyilatkozatot, komolyan is gondoltam. Összetört a szívem. Megrázott a halála. Sokként ért, hogy ő már nincs. Olyan sokféle módon tűnt örökéletűnek, annak ellenére, hogy azokban az utolsó években egyre hervadt – olyasvalaminek tűnt, ami örökké fog tartani. Vele lenni olyan volt, mint egyfajta börtönben élni. De biztonságot is nyújtott. Azt a nyilatkozatot gyász és veszteség érzései közepette írtam. De azt hiszem, valójában nem is tudtam, mit érzek és mit gondolok, ezért mondtam olyat, amiről azt gondoltam, az emberek hallani akarnak és elvárnak tőlem. Annyira hosszú ideje eszerint cselekedtem, hogy amit mondanom kellett és amit mondani akartam, mind összekeveredett és zavarossá vált.

Csak jókat mondj.

Ebben ügyes voltam.

Megígértem.

Hosszú időn keresztül betartottam ezt az ígéretet.

De az ígéret fojtogatott. Amikor körülnéztem a világban a villa falain kívül, azt láttam, hogy az a toxikus szépségideál, aminek az elérésén való erőlködésbe majdnem belehaltam, továbbra is vasmarkában tartja a kultúrát. Láttam fiatal lányokat, akik ugyanazokat a hibákat követték el, mint valamikor én – a megjelenésüket tekintették értékmérőjüknek, kétségbeesetten küzdöttek a külső megerősítésért lájkok és kattintások formájában. Arra a lányra gondoltam, aki egykor voltam, még a villa előtt, minden előtt, és hogy mennyire szerettem volna illeszkedni egyfajta sablonba, hogy értékesnek, vonzónak, figyelemre és szeretetre méltónak tartsanak.

El akarom mondani a Playboy-villában töltött időm igaz történetét, a jót és a rosszat, a sötétet és a fényeset. Őszintén akarom elmondani életem történetét, ami oly sok más lány és nő története, akik abban a hitben nőnek fel, hogy értékük azon múlik, hogyan néznek ki, és hogy másoktól kell megkapniuk a megbecsülést, amit mások is vehetnek el tőlük. El akarom mondani a történetet, amit bárcsak hallottam volna fiatal nőként, amikor kerestem az utam, még mielőtt elmentem volna arra a partira, ahol megengedtem magamnak, hogy ott maradjak, és olyan döntéseket hozzak, amelyek kihatással voltak az egész életemre.

Tíz évig éltem egy olyan helyen, ahol az volt a legfontosabb, mennyire látnak szépnek és kívánatosnak a férfiak. Egy nő értékét az adta, hogy mennyire tartják vonzónak a férfiak, hogy ő legyen a legszexisebb, a legtökéletesebb és a legkészségesebb. Nagyon konkrét szabályok léteztek az arcra, hajra, sminkre, testre, ruhákra vonatkozóan. És mert ez Hugh Hefner Amerikája volt, ez annyit jelentett, hogy a legszőkébbnek és a legvékonyabbnak kellett lenni. A viselkedésre vonatkozóan is léteztek nagyon konkrét szabályok. Egy bizonyos módon kellett cselekednem. Bizonyos dolgokat kellett érdekesnek találnom. Alkalmazkodónak kellett lennem. Szolgálatkésznek. Engednem kellett, hogy emberek hozzám érjenek, csak úgy mellékesen, mintha a villa dekorációjának része lennék. A villa dekorációjának része voltam. Megszabott időre haza kellett érnem. Mosollyal az arcomon kellett részt vennem eseményeken. Rendelkezésre kellett állnom, minden elképzelhető módon. Nem volt mozgásterem ahhoz, hogy önálló véleményem vagy gondolataim legyenek, ezért idővel kifejlesztettem magamban, hogy ne is legyenek. Nem volt mozgásterem ahhoz, hogy nemet mondhassak. Mondhattam nemet, de ha megteszem, mennem kellett volna. Hef azt mondta volna, hogy senki nem szereti a prűdöket, és dönthettem volna, hogy megyek vagy maradok. Egy idő után már úgy éreztem, hogy ez nem választási lehetőség többé.

A villában az örök kérdés ez volt: Mit kínálsz? Olyan hely volt, ahol valójában minden üzleti tranzakciónak számított. Az volt a lényeg, hogy számon kellett tartani az egyes emberek üzleti tranzakcióit. A lényege az volt, hogy ne mondj le túl sok mindenről. És ebben nagyon könnyű volt hibázni.

Sok-sok nő jött oda, és a sikert hajszolva betartotta ezeket a szabályokat. Ha képesek megvetni a lábukat a villában, talán sikerül a kihajtható középső oldalra kerülniük. Ha a kihajtható oldalra kerülnek, talán sikerül modellkarriert csinálniuk. Ha sikerül modellé válniuk, talán vagyont szerezhetnek ebben az iparágban. Tényleg lehet belőlük valaki. Ez volt, amiben hittem. Ez volt, amiben mindannyian hittünk. És ezt nemcsak Hef adta be nekünk. A villán kívüli egész világ is ezt sulykolta belénk.

Abban a hitben éltem, hogy a Hugh Hefner holdudvarában levő nők élete csupa csillogás és hatalom. Láttam őket, ahogy állnak mellette a klubok és a partik exkluzív, kötélkordonnal leválasztott területein, és azt gondoltam, biztosan mind nagyon fontos emberek. Ők tényleg valakik. Ám azután huszonegy évesen egyike lettem ezeknek a nőknek, és láttam, hogy más nők ugyanilyen epekedő, mohó, irigy tekintettel néznek rám.

Szerettem volna azt mondani nekik: Nem olyan, amilyennek képzelitek.

Szerettem volna azt mondani nekik: Menjetek haza!

Szerettem volna azt mondani: Meneküljetek!

Huszonegy éves voltam, amikor ott találtam magam a Playboy-villa előtti verandán 2008. október 31-én, egy egész busznyi másik fiatal nővel, akik velem együtt reszkettek az izgalomtól, idegességtől és várakozástól – csokit-vagy-csalunk látogatókként, akik a legédesebb jutalomban reménykedtek. A díszes bejárati ajtó a siker kapujának tűnt, egy olyan hely kapujának, ahol minden álmunk valóra válhat. Amit a legtöbben nem tudtunk, az volt, hogy odabent egy labirintus vár ránk.

És ha egyszer beléptél, nehéz volt megtalálni a kivezető utat.

Tehát igen, egyszer megígértem, hogy csak jókat mondok.

De most végre készen állok arra, hogy az igazságot mondjam el.

1. FEJEZET

Csokit vagy csalunk

Ahová csak néztem, szexi cicákat láttam. Fehér cicákat, fekete cicákat, rózsaszín cicákat. Voltak oroszlánok, gepárdok, párducok is, sőt még egy zebra is. A zebra nem tartozik a macskafélék közé, de ez a zebra elég szexi volt ahhoz, hogy ott lehessen köztük.

A macskák között feltűntek orvosok és ápolónők – egyiken kevesebb volt a ruha, mint a másikon. Volt egy, aki a sztetoszkópján kívül nem viselt semmi egyebet.

A Los Angeles-i esték még októberben is melegek, de az üresen kongó garázsban hideg volt. A karomat dörzsölgettem, hogy felmelegedjek egy kicsit, és egyik lábamról a másikra álltam – kezdett fájni a talpam. Az idegességtől úgy éreztem, mintha millió pillangó, sőt talán nem is pillangó, hanem harkály lenne a mellkasomban. Kölcsönkértem egy pici, kihajtható tükröt, hogy immár ezredszer ellenőrizzem az arcom és a hajam.

– Jól nézel ki – mondta új barátnőm türelmetlenül, de aztán kikapta a tükröt a kezemből. Tanulmányozta benne tökéletesen sminkelt arcát, tökéletesen elválasztott hollófekete haját, majd összecsattintotta a tükröt, és nagyot sóhajtott. – Egy örökkévalóság óta várunk – mondta. – Hé, hé! – kezdett aztán integetni a fickónak, aki egy csíptetős dossziéval a kezében már negyvenöt perce hárította a kérdéseket. – Jön már az a busz?

A fickó tudomást sem vett róla.

Újdonsült barátnőm, Allie roppant szexi Pocahontasnak öltözött, őzbarna, művelúr push-up melltartót és lapos, lebarnult hasát szabadon hagyó, a csípőjén alacsonyra eresztett rojtos miniszoknyát viselt. Át sem futott egyikünk agyán sem, hogy az őslakosok kultúráját nem lenne szabad jelmeznek felfogni – akkoriban a „bennszülött amerikai hercegnő” öltözék még a halloweeni jelmezkölcsönzők szexis választékába tartozott, márpedig a szexi volt a követelmény. Én francia szobalánynak öltöztem, ami szintén szexi volt. A jelmezem fekete-fehér szatén push-up fűzőből és hozzáillő szoknyából állt, a nyakamon kis fekete szalagot viseltem. Lábamon combig érő neccharisnya az alig takaró miniszoknyához erősített harisnyakötővel. Nemhogy takarítani nem tudtam volna ebben az öltözékben, de még lehajolni sem, hogy felvegyek a földről valamit. Sajgott a lában a magassarkú cipőben – normál esetben sosem hordtam ilyet. Jobban szerettem lapossarkúban vagy sportcipőben járni, de egy olyan estén, mint ez, nem viselhettél lapossarkú cipőt.

A halloweeni jelmezek összes elképzelhető szexi változata vett körül minket Allie-vel. Szexi boszorkányok. Szexi stewardessek. És persze a cicák. Természetesen voltak szexi nyuszik is, de azok túl banálisnak számítottak. Még egy szexi tűzoltónak tűnő valaki is volt ott: egy bikinis lány, aki tűzoltósisakot biggyesztett a fejére. Igazából bármi lehetett szexi, ha a lehető legtöbb ruhát levetted magadról.

Markoltam az estére szóló aranybilétámat: egy kinyomtatott e-mailt, amelyben arról tájékoztattak, hogy kiválasztottak vendégnek a Playboy éves halloween-partijára. Szorongattam a kezemben, hogy megmutathassam a csíptetős dossziés embernek, ha netán a nevem nem lenne a listán. Allie azt mondta, nem lesz szükségem a papírra, de én kész voltam bárkinek bebizonyítani, hogy ide tartozom, hogy egyike vagyok a kiválasztottaknak. Újra és újra elolvastam a meghívót, csak hogy meggyőzzem erről magam.

Mindenkinek tökéletes volt a sminkje, tökéletes volt a frizurája, tökéletes az egész megjelenése. Ahová csak néztem, hosszú, csupasz combokat, káprázatos dekoltázsokat, sebészi úton tökéletesre varázsolt melleket láttam. Egyértelműen a testünk, a hajunk, az arcunk kinézete miatt választottak ki minket. Volt egy bizonyos típus, amit Hugh Hefner szeretett maga körül látni, és mi abba a típusba tartoztunk.

Allie miatt kerültem oda. Új barátnő volt – vagy igazából inkább ismerős, de szerettem volna, hogy barátok legyünk. Egy modellmunka során találkoztam vele egy perverz San Diego-i fotósnál, és ő jött oda hozzám beszélgetni. Hálás voltam neki ezért. Mindig vágyom rá, hogy új emberekkel ismerkedjek meg, de abban a pillanatban, amikor találkozom velük, olyan gátlásosság fog el, hogy a hang megakad a torkomban, és a fülemben érzem a szívem hangos dobogását. Allie viszont beszédes volt, laza és extrovertált, beszélt helyettem is, és ettől feloldódtam. Amikor szóba hozta a halloweenpartit a Playboy-villában, hogy lehet rá jelentkezni egy fotód beküldésével, először hárítottam, és bizonygattam, hogy engem úgysem választanának ki – nem vagyok a Playboyba való anyag.

– Figyelj, modell akarsz lenni, igaz? Nem pont az előbb mondtad, hogy egyszer majd benne akarsz lenni a Playboyban? – kérdezte. Ez igaz volt. Mondtam ilyet. Azok a nők, akik a Playboy középső, kihajtható oldalát kapták, a világ legszebb női voltak, akiket minden férfi meg akart kapni, és huszonegy éves fejjel úgy tudtam, ez az, ami hatalmat ad. Allie tovább erősködött: – Akkor miért nem próbálod meg? Mit veszíthetsz vele? Az csak egy parti! Legrosszabb esetben nemet mondanak. Fotót kell beküldeni, ennyi az egész. Ami egy másodpercbe telik.

– Jó, rendben. Jól van – hagytam rá, csak hogy elhallgattassam. – De úgysem fognak kiválasztani. Majd meglátod.

Hazamentem, és átnéztem a modellfotóimat. Egy portrét és egy egészalakost kellett beküldeni. Kiválasztottam néhány képet, amelyekről azt gondoltam, jól nézek ki rajtuk. Elég érzékiek. Csatoltam a fotókat, vettem egy nagy levegőt és rákattintottam a küldés gombra.

Abban a percben, amint elküldtem őket, ismét ránéztem a fotókra, és semmi mást nem láttam rajtuk, csak a hibáimat, a félszegségemet. Azonnal megbántam, hogy elküldtem őket, és bár egyedül voltam a kis lakás szobájában, magam előtt is szégyelltem magam.

Két óra sem telt el, és megjött a válasz: csatolták az utasításokat, hogyan öltözzek fel, és megadták a Kaliforniai Egyetem garázsának a címét. Háromszor kellett elolvasnom az e-mailt, hogy felfogjam: bekerültem. Döbbent voltam, de izgatott is. És volt ott valami még mélyebben: a boldogság egy apró lángja lobbant fel bennem, amikor arra gondoltam, hogy valaki ránézett a fotómra, és engem választott. Kiválasztottak, ki tudja, hány másik jelentkező közül, minden hibám ellenére. Csodálatos érzés volt.

A garázsban azonban, körülvéve annyi sok hozzám hasonló, ám véleményem szerint nálam szemrevalóbb lánnyal, már kevésbé éreztem magam csodálatosan. Senki nem tűnt olyan bizonytalannak, mint amilyennek én éreztem magam. Volt valami könnyedség abban, ahogy pózoltak, nevetgéltek, szédítő dicséretekkel hízelegtek egymásnak. Figyeltem, ahogy az egyik Hófehérke üdvözli a másikat.

– Annyira gyönyörű vagy!

– Te vagy a gyönyörű!

Miután ennél több mondanivalójuk nem volt egymás számára, hátat fordítottak egymásnak, és ki-ki a saját barátaihoz húzódott vissza. Mindenki gyönyörű volt és magabiztos. Csalónak éreztem magam – egy jelmezbe bújt csalónak, ami még tovább rontott a dolgon.

Nem értettem, mit keresek én abban a garázsban, de amikor Allie-hez fordultam, hogy szóljak neki, elmegyek, a kapcsos dossziés fickó a tömegbe nyomakodott és kiabálni kezdett.

– Mit mond? – kiáltotta az egyik lány.

– Pszt! – intette le Allie.

– Menjetek haza! – kiabálta a fickó. – Nem jön a busz. Nincs ma több járat. Mindenki menjen haza!

A szívem elszorult, annak ellenére, hogy az imént még a távozást tervezgettem. Két és fél órát autóztam emiatt a parti miatt, és lelombozott a gondolat, hogy be kell szállnom az autómba és újabb két és fél órát kell vezetnem hazáig. Odafelé tartva szexinek éreztem magam. Most csak szomorúnak. A kettő közötti elválasztó vonal nálam mindig nagyon vékony.

A fickó kezdett kifelé tessékelni minket. A lányok hőbörögtek, tiltakoztak. Többen pfujoltak. Egy nagy csoport kivált közülünk, elindultak, nevetve azt tárgyalták, hogy melyik bárba menjenek. Fiatal volt még az éjszaka. Feltételeztem, hogy mi is elmegyünk, így hát sarkon fordultam, hogy az autóm felé induljak, ám Allie elkapta a karomat.

– Ki van zárva! – mondta. – Nem megyünk haza.

– Na, de…

– Induljunk a partira!

Nagyot sóhajtottam, de nem szóltam semmit. Pár perccel később azok a lányok, akik nem voltak hajlandóak távozni, hangos éljenzésbe kezdtek, amikor fényszórók bukkantak fel a sarkon, berobogott a busz, és kinyílt az ajtaja.

–Jó, akkor szálljatok fel! – mondta fásultan a csíptetős dossziés srác. – Szerencsétek van.

Nem éreztem magam különösebben szerencsésnek. Igazából úgy tűnt, visszafelé haladok. Egyetemre jártam, de nem tudtam pontosan, hogy jó irányba tartok-e. A San Diego-i Állami Egyetemre iratkoztam be, ahol a pszichológia szakot választottam. Találtam egy remek lakást a campus közelében, ami nagy volt, világos, és a vasúti sínekre nézett. Nem zavart a vonatok zaja – szerettem arra gondolni, hogy emberek jönnek-mennek, vagy éppen csak átutazóban járnak itt, nagyobb városok, jobb helyek felé tartva.

A lakás túl drága volt ahhoz, hogy egyedül fizessem, ezért kiraktam egy hirdetést, hogy lakótársat keresek. Jelentkezett egy másik diák, egy Rob nevű srác, aki egy közeli étteremláncnál dolgozott. Jó lakótársnak tűnt – volt állandó munkahelye, megbízhatónak, szórakoztatónak és becsületesnek láttam –, afféle bárgyú amerikai focista típusnak. Azután egyik éjjel elmentünk együtt kocsmázni, és arra tértem magamhoz a lakásunkban, hogy rajtam fekszik, teljes súlyával rám nehezedik, és a szája az enyémet keresi. Lelöktem magamról, legördültem az ágyról, átbotorkáltam a saját szobámba és becsaptam magam mögött az ajtót. Örültem, hogy ezt még időben leállítottam, de hülyének is éreztem magam, amiért hagytam magam ilyen szituációba keveredni azzal, hogy megbíztam valakiben és túl sokat ittam. Nem szerettem inni és ritkán ittam, úgyhogy könnyű préda voltam. Nem ez volt az első eset, hogy ilyesmi történt velem – csak éppen máskor nem volt ilyen szerencsém. Amikor ilyesmi fordult elő, minden egyes alkalommal elgondolkoztam, hogy mi a baj velem, miféle üzenetet közvetítek feléjük, amitől a férfiak azt hiszik, nyugodtan rám mászhatnak, amíg alszom.

Az egyszer sem jutott eszembe, hogy mi a baj azokkal a fickókkal, akik ilyet tesznek.

Volt egy srác, akit a középiskolából ismertem, és akinek valamiért Szputnyik volt a gúnyneve. A barátomnak gondoltam. Benne volt egy olyan társaságban, amelynek tagjai éjszakánként azzal szórakoztak, hogy San Diego sötét sztrádáin és autóútjain gyorsasági versenyt rendeztek, és amikor a zsaruk rajtakapták őket, mindig új helyet választottak. Más lányokkal együtt velük lófráltam – gondolom, azért, mert vagányoknak és jófejeknek tűntek. Egy éjszaka ezzel a sráccal ültem az autóban, és valahogy kettesben maradtunk, csak ő meg én. Leparkolt egy félreeső helyen, és durván rám indult.

Engem sosem vonzott – úgy öltözött, mint egy raver, nagy, buggyos nadrágokban járt – és a kopaszra borotvált fejével volt benne valami gonoszság, valami alattomosság. Olyan embernek láttam, akinek nincsenek gátlásai, és akiben nincs jóindulat. Vakmerően vezetett, és mindig azt csinált, amit akart. És ő azon az éjszakán szexelni akart velem. Próbáltam viccesen elhajtani, próbáltam eltolni magamtól, de durva volt és lefogott. Amikor belém nyomakodott, már nem is próbáltam leállítani. Hagytam, hogy megtörténjen. Eljátszottam, hogy beleegyezem. Arra gondoltam, ha hagyod magad, hamarabb szabadulsz.

Nem akartam erőszaknak felfogni. Ha pusztán „rossz szex”, akkor azon túl lehet lépni, el lehet felejteni.

De mintha máskor is mindig így történt volna, és ezt utáltam – hogy milyen könnyen ellened tud fordulni a szex. Amikor szexre került sor, én akartam irányítani. Azt akartam, hogy az én döntésem legyen, a saját választásom. De úgy tűnt, ritkán adódott alkalom ilyen választásra.

Másnap Robot, aki elfelejtette, melyik szobában aludt, kirúgtam a lakásból. Visszaköltöztem anyámhoz, mert egyedül nem engedhettem meg magamnak azt a lakást. Anyám lakása kicsi volt és sötét, és kezdtem azt érezni, hogy az egész életem kicsi és sötét. Mit tegyek? Igazából nem is akartam pszichológus lenni. Modell próbáltam lenni, de az nem ment gyorsan. Az addigi legjobb munkám az volt, hogy én voltam G. I. Jane egy képregényfesztiválon. Volt benne valami, ami nagyon tetszett – G. I. Jane annyira vagány. Jó volt egyetlen estére úgy tenni, mintha olyan valaki lennék, aki parancsol, aki irányít, aki pontosan azt csinálja, amit akar.

Sodródtam. Pánikrohamot kaptam egy előadáson, talán mert a halál és a halálon túli élet volt a téma. Apuról kezdtem gondolkodni, ahogy élete utolsó perceiben a kórházi ágyon feküdt, és hirtelen azt láttam a szemem sarkából, hogy azok a sötét, repedező falak kezdenek összezárulni körülöttem, szaporábban szedem a levegőt, és azt hittem, mindjárt a padlóra fogok hányni az előadás közepén. Sikerült különösebb feltűnés nélkül kisétálnom onnan, de úgy éreztem, bármikor jöhet egy újabb pánikroham. Fáradt voltam, elnehezült mindenem. Túl sokat gondolkodtam a világegyetemen, hogy mennyire picik benne az emberek – hogy mennyire pici vagyok én magam. Kezdtem olyanokon töprengeni, hogy ide vagyunk rögzítve erre a bolygóra, ami forog velünk a semmiben, és ilyenkor úgy tűnt, megint kezdenek bezárulni a falak.

Amikor a Playboy-villa partijára öltözködtem, egész testemben éreztem, hogy mindjárt érkezik a pánikroham, de tudtam, ez csupán izgalom, nem pánik. Készen álltam egy kis időre megfeledkezni az életemről. Izgatott voltam. Akartam magamnak egyetlen olyan estét, ami pusztán csak a szórakozásról és a valóságból való kiszakadásról szól – azt szerettem volna, ha megbabonáz. Már így is ideges voltam, ráadásul anyám mindenhová követett készülődés közben – megjegyzéseket tett a jelmezemre, a cipőmre, a sminkemre, a hajamra –, ami nem segített megnyugtatni az idegeimet.

– Ezek a loknik nem lesznek tartósak – szöszmötölt a hajammal, és kritikus szemmel végignézett rajtam. – Nem ártana valami jobb rúzst feltenni.

Láttam rajta, hogy legszívesebben ő is velem jönne. Anyám korához képest remekül nézett ki – ezen sokat is dolgozott –, de az ő Playboy-partis napjai régen elmúltak.

– Na jó – mondta ki sóvárgó sóhajjal. – Most meg fogod látni, hogyan élnek a többiek.

A két és fél kilométeres út a Kaliforniai Egyetem garázsától Holmby Hillsig mintha egy örökkévalóságig tartott volna, de végül a busz behajtott egy rácsos vaskapun. A Charing Cross Road név menőnek hangzott, de valahogy britnek is, varázslatos helynek, mint amilyet Harry Potter látogathat meg a Roxfort felé útközben. Magasra nőtt örökzöld sövény burkolta körbe a kertet. Úgy festett, mint bármelyik másik bizarr, gazdag Beverly Hills-i birtok, de ez a Holmby Hills volt, egy annyira exkluzív, zárt terület, amihez képest Beverly Hills meglehetősen szerénynek tűnt. Ám amikor kitárult a kapu, nem tudtam elég laza lenni ahhoz, hogy ne sikítsak fel hangosan. Olyan érzés volt, mintha egy másik univerzum bejáratán haladtunk volna át.

Reflektorok világították meg a hosszú, kanyargós felhajtót. Ahogy közeledtünk, a basszus halk, borzongató lüktetése egyre hangosabb lett. A sövény közé felállított nagy, sárga útjelző táblán az állt, hogy PLAYMATES AT PLAY. És azután – a sötét éjszakai égbolt alatt feltűnt a villa, ami minden ízében olyan volt, mint egy tündérmese kastélya, körülvéve örökzöld növényekkel és vörösfenyőkkel.

Ha a Roxfort szexi halloweeni jelmezt akart volna ölteni, akkor Playboy-villának öltözött volna.

Allie-vel egymásra néztünk, és suttogva sikoltoztunk izgalmunkban – el sem tudtam hinni, hogy tényleg itt vagyunk. Eszembe jutott, milyen volt, amikor először került kezembe a Playboy magazin a mostohaapám irodájában középiskolás koromban. Ott volt egy polcon, az ingatlanos könyvei és más fontosnak tűnő cuccok között. A Playboyt enyhén körüllengte a tiltottság érzete. Tabu volt, erotikus, szabályszegő, átlépett egy bizonyos határt – mégis érezhető volt, hogy mindenki rábólint és jóváhagyja. Akkor, fiatal lányként kinyitottam a magazint, és arra gondoltam, hogy ezek a világ legszebb női, minden férfi őket akarja, és delejes erejük van. Láttam egy interjút Hugh Hefnerrel, amelyben azt mondta, hogy a Playboy nyuszis logója ismertebb a Coca-Cola logójánál, és ez igaznak is tűnt. A Playboy egy birodalom volt, érinthetetlen és legyőzhetetlen, és ezek a nők hírességek voltak, és úgy pillantottak rád a Playboy lapjairól, mintha övék lenne az egész világ.

A busz megállt egy körkörös felhajtón. Meztelen, csak testfestékkel díszített nők italokkal megrakott tálcákat tartottak a mellük alatt, mintha mindkettőt egyszerre kínálták volna fel az érkező vendégeknek. Pontosan a gótikus bejárati ajtó előtt szálltunk le a buszról. Bent a partin dübörgött a zene, lüktetett az élet és az energia.

– Ide figyelj! – súgta a fülembe Allie, miközben lekászálódtunk a buszról és a ház felé indultunk. – Nem lehetsz se gátlásos, se félénk, érted? Fel kell oda mennünk és buliznunk kell. Ez lesz életünk legcsodálatosabb éjszakája!

Bólogattam. Ha ez lesz életem legjobb éjszakája, akkor élvezni fogom. Tudtam magabiztos, szexi és szórakoztató lenni. Képes voltam rá. Vagy amíg nem éreztem annak magam, addig eljátszhattam, hogy az vagyok.

Allie elkapta a kezem, és máris belevetettük magunkat a bulizásba.

Akárhová mentünk, mindenütt asztalokat találtunk elképesztő ételekkel, poharakat gyöngyöző pezsgővel, nagy tálakat tele nyalánkságokkal. A pincérek tálcákat hordtak körbe a tömegben. Dübörgő tánczene szállt a levegőben. Több nő roppant kidolgozott, metálszínű testfestéssel borítva táncolt a magas emelvényeken, meztelen testük csillogott. Az egyik komornyik egy majmot tartott a karjában, és az emberek megálltak áradozni róla és megsimogatni puha szőrű kis fejét. Megigézve járkáltunk körbe, úgy éreztük magunkat, mint a gyerekek a Charlie és a csokigyár-ban, akik először lépnek be Willy Wonka varázslatos, nyalóka-virágokkal és csokoládéfolyókkal teli birodalmába. Nem tehettem róla, de tátva maradt a szám. Egyszerűen nem tudtam visszafogni magam, nem tudtam eljátszani, hogy ez kevesebb annál, mint ami: egy valósággá vált fantáziavilágnál.

A villa épülete tárva-nyitva állt a vendégek előtt – bárhová bemehettél, kivéve az emeleti részeket. Csimpaszkodtam Allie karjába, húzott magával szobáról szobára, mint egy vontatóhajó, én pedig csak bámultam és próbáltam magamba szívni mindent: egy Picasso volt az egyik falon, egy Jackson Pollock a másikon. Volt egy Frankenstein-fej, amiről azt feltételeztem, hogy halloweeni dekoráció, de azon kívül a méretes bársonydíványoktól a csillámló csillárokig minden más fényűző volt és extravagáns. Allie elvett egy tálcáról két pezsgőt átlátszó műanyag pohárban, és az egyiket felém nyújtotta. Ittam egy kortyot az élénk, édes italból, azután még egyet. Az alkoholtól csillapodott bennem a pánik, és miután kiittam a poharat, gyorsan elvettem magamnak még egyet. Olyan akartam lenni, mint az a pezsgő, élénk akartam lenni, pezsegni akartam, én akartam lenni a parti központja.

Befejeztük a ház felfedezését, és kimentünk a kertbe, ahol a dús, zöld gyep, mintha a végtelenbe nyúlt volna. Megtaláltuk a nagy, cirkuszi sátorhoz hasonló, a partira felállított, fényárban úszó kioszkokon keresztül a medencéhez vezető utat, ahol a legsűrűbb volt a tömeg. Az emberek egy bársonykötélnél tolongtak, amelyik elzárta a medence melletti pavilonok sorát.

Nyújtogattuk a nyakunkat, hogy lássunk valamit.

Mindegyik pavilon tele volt fontosnak látszó emberekkel – talán celebekkel –, bár akkor senkit sem ismertem fel közülük. Mindegyik pavilon tele volt szép, szexi, nevetgélő nőkkel is – ittak, a tömeget pásztázták vagy feltűnően kacérkodtak a férfiakkal. Középen a legnagyobb pavilon kötélkordonnal volt elválasztva a többitől – a kanapékat, székeket, asztalokat, italokat és a pislákoló gyertyákat előkészítették, ám nem volt benne senki.

Majd változott a hangulat, feszült lett, mint ahogy vihar közeledtével szokott – a sokaság morajlani kezdett, és mindenki a villa felé nézett. Mi is arrafelé néztünk. Egy csoport közeledett felénk a domboldalból, és roppant fontos emberekből állhatott, mert a tömeg abba az irányba hullámzott, ahogy a csoport a pavilonok felé tartott.

A vendégek kiáltozni és tapsolni kezdtek, csakhogy a fejektől nem láttam semmit, és a zsúfoltság egyre csak nőtt.

Allie elkapta a kezem, és húzni kezdett.

– Gyerünk! – mondta, és átfurakodott az egymáshoz nyomódó testek között, egészen a bársonykötélig, nem messze a nagy pavilontól. Ami már nem volt üres. Ott volt, igen, pontosan ott volt Hugh Hefner, és éppen leült két lánnyal – egy ikerpárral. Biztonsági őrök és más nők tódultak be mögöttük.

Én csak álltam ott bambán – még sosem voltam ennyire közel egy ennyire híres emberhez.

És azután Allie integetni kezdett.

Ráhajolt a kötélre és eszeveszetten mindkét karjával integetett, közben ugrándozott. Egy pillanatra belém nyilallt a pánik – mégis mit művel ez? Zavarban voltam, és már majdnem rászóltam, hogy állítsa le magát, amikor Hef hirtelen felfigyelt a fékeveszett integetésére. Allie-re nézett. Majd a pillantása rám esett.

Megdermedtem. Egész testem jéggé dermedt, ahogy Hef tetőtől talpig végigmért. Rám mutatott és begörbítette az ujját. Leolvastam a szájáról, hogy ezeket a szavakat mondja:

Te.

Gyere ide!

Az a pillanat – ahogy állok a bársonykötélnél, ő engem néz, és mindenki más is felém fordul, hogy megnézzenek maguknak – mintha lelassult volna és az örökkévalóságig nyúlt volna.

Ahogy álltam abban a sűrű embertömegben, meghasadt az idő: arra a tizedmásodpercre, amikor a tekintete nem siklott át rajtam, hogy valamelyik másik lányon állapodjon meg, és az életem folytatódott volna tovább a maga megszokott, göröngyös útján. De ez az út más irányba kanyarodott: ő rám mutatott, és a biztonsági őrök látták, hogy akar valamit. Valakit.

A biztonságiak elindultak felém. A tömeg hangosabb lett. Valaki kiakasztotta a kötelet, és én úgy mozogtam, mintha egy futószalag vitt volna előre. Próbáltam magammal húzni Allie-t, de őt a biztonságiak nyilván megállították. Egy perccel azelőtt minden érthető volt – pontosan, ahogy az állatkertben, én a ketrecen kívül álltam és néztem befelé, és a szabály az szabály volt: te kint maradsz, az állatok pedig ott vannak bent. Most viszont hirtelen besétáltam a tigris ketrecébe. Egyedül.

Egy szexi cica állt fel Hef mellől a kanapéról, valószínűleg a biztonsági őrök utasítására, és egyszer csak ott ültem Hugh Hefner mellett, aki rám mosolygott – nem egy magazin lapjáról vagy a tévéképernyőről, hanem a való életben. Enyhén lebarnult bőrével, ezüstös hajával és bordó selyemköntösében olyan volt, mint a letűnt idők egyik filmsztárja. Régimódi kölnitől illatozott. Meleg volt a keze, amikor kezet fogtunk, a mosolya pedig elbűvölő és gépies. A másik oldalán a szexi angyalkáknak öltözött ikrek ültek, egyforma fehér neccharisnyában, az enyémhez hasonló harisnyatartóban, ami rövid, fodros, fehér szoknyájukhoz volt erősítve. Glória helyett mindketten tiarát viseltek. Még a szexi jelmezben és a teljes sminkben is túl fiataloknak tűntek ahhoz, hogy a Playboy partiján vegyenek részt.

Ültem ott csendben, az arcomra erőltetett ragyogó mosoly mögött a fejemben a szorongás tornádója kavargott. Tudtam, hogy csak röpke időkeretet kaptam, hogy valamiféle benyomást tegyek – máris éreztem, hogy Hef figyelme tünékeny, hogy csak múló pillanatra állapodik meg rajtam, mielőtt valami más felé rebbenne, mint egy mézet kereső kolibri. Köszönt, kérdéseket tett fel. Kényszerítenem kellett az agyamat, hogy működjön. Válaszolj! Beszélj!

– Egyetemista vagyok – sikerült válaszolnom arra a kérdésére, hogy mivel foglalkozom. – Pszichológiát tanulok a San Diego-i Állami Egyetemen.

– Á, én az Illinois-i Egyetemen tanultam pszichológiát – mondta, és felidézte diákévei emlékeit. Alig fogtam fel, hogy mit mond. Az agyam végig ezt sikoltozta: Hugh Hefnerrel beszélgetsz!

Tudatában voltam, hogy az ikrek Hef válla felett engem bámulnak, de közben testükkel egymás felé fordultak, pusmogtak és vihorásztak. Az egyikük – nem tudtam őket megkülönböztetni – könnyedén átkarolta Hef nyakát. Miután futó pillantást vetettek az öltözékemre, mindketten megvetően elfordították a fejüket. Mindennel a távolságtartást és a birtokon belüliséget hangsúlyozták, sőt kicsit a veszélyességüket is. Olyanok voltak, mint két fiatal nősténytigris, akik a zsákmányukat védik.

Külsőleg olyanok voltak, mint majdnem az összes lány, akiket a középiskolából ismertem.

Úgy néztek ki, mintha még középiskolások lennének.

Volt egy másik velem egykorú lány is, aki kicsivel hátrébb foglalt helyet és a szexi cicával nevetgélt. Benne volt valami, amitől feloldódtam – az enyémhez nagyon hasonló jelmezt viselt, csak az övé rózsaszín volt és inkább Bo Peep-stílusú. Hosszú, szőke, a hetvenes évek divatja szerint fésült haja középen volt elválasztva, és csillogóan omlott a vállára. Amikor Hef elfordult tőlem, hogy valaki mással beszélgessen, az a lány odahajolt hozzám.

– Szia! – súgta oda halkan. – Amber vagyok.

– Crystal.

– De jó, hogy van itt más is, aki új!

Ezt nem értettem, hiszen láttam őket az előbb a többiekkel bevonulni a pavilonba.

– Mióta vagy itt? – kérdeztem tőle, mert nem egészen értettem, hogy miről beszélünk.

– Most kerültem ide. Csak tegnap este ismertem meg a többieket. Itt voltam Adam Carolla partiján, és megkérdezték, nincs-e kedvem visszajönni.

Nem úgy mondta, mintha nevekkel akart volna dobálózni, vagy mintha dicsekedni akart volna, mutatni, hogy jobb nálam. Ugyanúgy elképesztette ez a helyzet, mint engem.

Mindössze egy nappal töltött többet a villában nálam. Egy nappal többet Hugh Hefner társaságában, mintha ez teljesen hétköznapi dolog lenne.

Megkönnyebbültem. Egyikünk sem illett igazán oda, és mindketten bizonytalanok voltunk magunkban. Úgy éreztem magam, mintha kezdő táncos lennék, akinek hirtelen nem jut eszébe, hogy kell tartania a karját, vagy hogy lépjen, és ettől kínosan érzi magát. Mindkettőnknek nyilvánvalóan imposztorszindrómája volt – mintha önmagunk tükörképét láttuk volna a másikban. Kicsit megnyugodtam. Tovább pezsgőztem, megfeledkezve arról, hogy nem is szeretek igazán inni, megfeledkezve arról, hogy könnyű préda leszek tőle. Az ikrek Karissa és Kristina Shannon néven mutatkoztak be. Hef odabiccentett nekik:

– Ismerkedjetek meg Crystallal!

Ez parancs volt, és ők vigyázzba vágták magukat.

Rám mosolyogtak, olyan megjátszott mosollyal, amit annyi más lányon és annyi más alkalommal láttam, de visszamosolyogtam rájuk, és igyekeztem, hogy az én mosolyom őszinte legyen. Azt akartam, hogy kedveljenek. Azt akartam, hogy mindenki kedveljen.

– Annyira örülök, hogy megismerhetlek titeket – mondtam. Hef jóváhagyólag bólintott.

A pavilonban egy csomó másik lány vett körül minket. A biztonságiak emelték ki őket egyenként a tömegből. Nem hallottam jól, mit kérdeznek tőlem az ikrek, ezért mindketten áthajoltak Hef öle felett, hogy megismételjék. Én csak bólogattam, mert egy szót sem hallottam, majd Karissa – vagy talán Kristina – odanyúlt, hogy megtapogassa a mellemet. Nyomogatta a tenyerében, mintha hús súlyát méregetné, vagy egy gyümölcs érettségét ellenőrizné. Hef jóváhagyólag pillantott le, ezért csak nevettem és kicsivel arrébb húzódtam, hogy ne érjen el. A lányok hátradőltek és egymással kezdtek susmorogni.

– Jól van – fordult vissza hozzám Hef. – Mindenfélét terveztünk még ma estére. Kereshetünk neked egy hálószobát, ha van kedved maradni.

– A barátnőmmel jöttem…

Hef lenézett a kordonra, oda, ahol Allie állt, kicsit összeráncolta a szemöldökét és megrázta a fejét. Nem.

Lenéztem Allie-re, aki továbbra is a kötél mögött állt, valakivel cseverészett, de közben pár másodpercenként felém pillantott. Rámosolyogtam, integettem neki és felhúztam a vállam. Nem mosolygott vissza rám, majd el is fordult tőlem.

Miatta kerültem erre a partira, ebbe a pavilonba, hogy ezzel a híres emberrel beszélgessek, akit – olyan okokból, amiket nem tudtam megérteni – nyilvánvalón érdekeltem. Ha Allie nem olyan magabiztos, én nem lettem volna ott. Akkor még nem tudtam, hogy a stratégia része elválasztani a lányokat mindenkitől, aki a támaszuk lehet. De valahogy ösztönösen éreztem, hogy Allie-é az a fajta magabiztosság, amire Hefnek végképp nincs szüksége. Ahogy azután fejlődtem, másfajta képességeket is elsajátítottam. Például, hogy hogyan tegyem magam láthatatlanná. Hogy legyek udvarias. Hogy illeszkedjek be. Hogy ússzam az árral. Hogy tudjam meg, kinek van a legnagyobb hatalma, és tegyem azt, amit ő akar. Olyan legyek, amilyet ő szeretne. Még nem ismertem Hugh Hefnert, de ösztönösen tudtam, ő azt szereti, ha a nők gyámoltalanok. Beszélgethettem volna vele a jungi pszichoanalízisről vagy William Jamesről, de nem érdekelték a gondolataim.

– Induljunk vissza a házba! – mondta Hef, és biccentett nekem és Ambernek is.

Amikor ő felállt, mind felálltunk.

A Shannon ikrek azonnal a sarkába szegődtek. Amber és én egymásra mosolyogtunk, és követtük őket. Megint körbepillantottam, Allie-t kerestem, de már nem láttam sehol. Nem tudtam, mi az, ami felé haladok, de izgalmasnak találtam. Attól, hogy a ház felé haladtunkban az összes sellő és boszorkány irigy tekintettel nézett minket, kiválasztottnak éreztem magam. Szépnek és különlegesnek, mint ahogy addig még soha. Ha Hugh Hefner azt mondta, hogy menjek fel a házba, akkor én felmegyek a házba. Amberrel úgy követtük, mint egy nagyobb bolygó gravitációs vonzásában levő holdak. Úgy éreztem, akkor sem tudnék elmenni onnan, ha próbálnék. Ez az ember annyira híres volt és akkora nagy hatalom birtokosa, és én még sosem voltam semmi és senki hozzá hasonló közelében. Az emberek utánaszóltak, próbálták megérinteni. Lehengerlő volt. Nem tudtam megmagyarázni. Nem tudtam mást, csak követni.

A biztonságiak biztosították előttünk az utat a házig.

Tudtam, hogy Hugh Hefner neve a luxus és a csillogás, a szexuális szabadság és a kicsapongás szinonimája. Ő volt az a férfi, aki eldöntötte, melyik nő a legvonzóbb, a legkívánatosabb, majd a címlapra rakta őket, hogy a férfiak világszerte megvegyék a magazint. A Playboy valami olyan volt, aminek részese akartam lenni – mint minden feltörekvő modell, én is arról álmodoztam, hogy egyszer bekerülök a magazinba. Ez az ember volt annak a világnak a kapuőre, és ő kiválasztott engem. Az összes szexi francia szobalány közül – márpedig több százan voltunk – Hugh Hefner engem választott.

Beléptünk a kőházba, és a Shannon ikrek elindultak előttem felfelé a vörös szőnyeggel borított, kanyargós lépcsőn. Felfelé menet éreztem, hogy a már amúgy is a csípőmre tolt miniszoknyám még lejjebb csúszik. Amber mögöttem jött, és Hef, miután megállt pár szót váltani a személyzettel, utolsóként követett minket – talán, hogy gondoskodjon arról, nehogy megszökjön valaki. Vagy talán, mert tetszett neki a látvány. Mindannyian mikroszkopikus szoknyát viseltünk, mindannyiunkon vékony pántos tangabugyi volt, vagy az sem, és ahogy mentem fel a lépcsőn, ott volt az arcom előtt Karissa csupasz feneke. Vagy lehet, hogy Kristina feneke volt. Tudtam, hogy Hugh Hefner hálószobájába megyünk, és hogy valószínűleg vad dolgok fognak történni, de nem pusztán a szexre gondoltam.

Sok pezsgőt ittam, mégsem voltam részeg. Józannak éreztem magam, és mintha lebegtem volna. Minden csillogott és aranyszínű volt, és azt gondoltam, ez az érzés az, ami egész életemben hiányzott. Nem aggódtam, nem tervezgettem, nem készültem fel arra, hogy csalódni fogok, vagy hogy valami jelre várjak. Nem éreztem magam sem öntudatosnak, sem elveszettnek. Megrészegültem életemnek ettől az új, titokzatos, izgalmas változatától, és a lépcső tetején rám váró lehetőségektől.

Órákkal azelőtt csupán színleltem, hogy szexi, magabiztos és szórakoztató vagyok, most viszont tényleg az voltam, sőt, annál több.

Kiválasztott lettem.