Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2017

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet

VII. fejezet

VIII. fejezet

IX. fejezet

X. fejezet

XI. fejezet

XII. fejezet

XIII. fejezet

XIV. fejezet

XV. fejezet

XVI. fejezet

XVII. fejezet

XVIII. fejezet

XIX. fejezet

XX. fejezet

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Herbert George Jenkins

WEST KISASSZONY DIADALA

fordította

Pálföldy Margit

GYULA, 2017

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-398-986-9 EPUB

ISBN 978-963-398-987-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2017

a mű eredeti címe: John Dene Of Toronto – A Comedy Of Whitehall

első kiadás: 1920, London

a borító I. világháborús plakát
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. fejezet

- Egyenesen előre, le a lépcsőkön, az út túlsó felén baloldalt, ott van a haditengerészet.

John Dene megköszönte a rendőrnek a kapott felvilágosítást, megforgatta nyelvével szájában a szivart és elindult a Regent Streeten át a Waterloo-tér felé.

A Yorki herceg lépcső alján átvágott az úttesten, balra fordult és megállt. Sehol sem látott olyan bejáratot, amely, szerinte, a haditengerészet kapuja lehetett volna. Volt ugyan éppen vele szemben egy viharvert és jelentéktelen kapu, mely előtt rendőr álldogált, de John Dene úgy vélte, hogy ez nem lehet a haditengerészet bejárata. Amint így nézegette, szőke leány lépett ki az ajtón és feléje tartott.

- Bocsánat - szólította meg John Dene megemelve a kalapját - ez a haditengerészet, ahonnan ön most kijött?

A leány arcára alig észrevehető visszautasítás ült ki, de futó pillantást vetve John Dene egyszerű külsejére és rossz szabású ruhájára, megnyugodott.

- Igen, ez az - felelte komolyan és olyan hangon, amitől John Dene egy pillanatra megfeledkezett az egész haditengerészetről és annak minden ügyéről.

- Hálás köszönet - felelte és ismét megemelte kalapját, amint a leány tovább ment. de ahelyett, hogy folytatta volna az útját, megállt és utána nézett, míg a szőke haj végkép eltűnt előle a «Yorki hercegi lépcső tetején. Most ismét megforgatta szájában a szivart és felhúzott vállakkal tartott a leány által mutatott kapu felé.

- Ez itt a haditengerészet? - kérdezte meg a rendőrt.

- Igen, uram - hangzott a válasz - óhajt valakivel beszélni?

John Dene meglepődve tekintett az emberre.

- Ha nem óhajtanék, akkor miért lennék itt? - kérdezte csodálkozva. - Igenis, az első lorddal akarok beszélni.

A rendőr modora hirtelen megváltozott - Tessék bemenni, uram, bent talál szolgát, aki útba igazítja.

John Dene belül került és megismételte óhaját, ezúttal egy egyenruhás szolgának.

- Van meghívó levele? - kérdezte az ember.

- Nincs - felelte John Dene közönyösen.

A szolga habozott. Nem volt szokásban, hogy ismeretlen látogatók meghívó levél nélkül akartak volna beszélni az első lorddal. Pillanatnyi szünet után a szolga az íróasztalra mutatott, amelyen néhány üres nyomtatvány feküdt.

- Legyen szíves, uram, beírni a nevét s hogy milyen ügyben jött.

- Hogy milyen ügyben? - kiáltott fel John Dene. - Azt még a maga életéért sem!

- Attól tartok... - habozott a szolga.

- Az mellékes, hogy maga mitől tart - torkolta le John Dene - maga csak beviszi a nevemet az első lordhoz ... Várjon, majd felírom - és fölkapva a tollat, felírta a nevét: John Dene Torontóból és alája írta még ezt: háromezer mérföldnyi utat jártam meg, hogy elmondjak önnek valamit s ez talán megér annyit, hogy meghallgatására három percet szenteljen az idejéből.

- Itt van, vigye be, én várok - mondta.

A szolga elolvasta a cédulát, majd odaintett egy másik egyenruhás embert és átadva neki a papirost, néhány utasítást suttogott a fülébe. John Dene érdeklődéssel tekintett körül, őszinte csalódás érte. Azt képzelte, hogy a világ legnagyobb tengerészeiének hivatalos épülete nagyszabású és hatásos palota lesz - és tessék: itt van Anglia haditengerészete, olyan bejárattal, amelynél még akármelyik másodrangú torontói szálloda bejárata is különb!

Hirtelen sarkon fordult és majdnem beleütközött egy szürkeruhás, ravaszképű kis emberbe, aki közvetlenül utána lépett be az épületbe. A férfi nagy bőbeszédűséggel mentegette magát, mikor John Dene dühösen tekintett rá. Észrevette ugyanis, hogy a férfi meleg érdeklődéssel kísérte a szolgával folytatott beszélgetését s nagyon is iparkodott elolvasni, hogy mit írt arra a darab papirosra.

John Dene rövid, döngő léptekkel járt föl és alá, körben forgatva szájában meggyújtatlan szivarját.

- Bocsánat, uram - közeledett hozzá a szolga - de a dohányzás tilos...

- Valóban? - kérdezte meg John Dene minden érdeklődés nélkül, tovább forgatva szájában a szivart

- De az ön szivarja, uram... - folytatta a szolga.

- Nem ég - legyintett John Dene és zavartalanul tekintgetett körül.

A szolga elhallgatott és visszalépett. A tilalom csupán a dohányzásra vonatkozott és nem - kialudt szivarok szájban tartására.

Öt perc múlva visszaérkezett a szolga, aki elvitte a cédulát John Dene nevével s valamit súgott az ajtónállónak.

- Legyen szíves követni a szolgát, uram, majd elvezeti Mr. Blairhez, Sir Lyster titkárához.

- Mr.?... - kezdte John Dene, de aztán vállat vonva követte a szolgát föl a lépcsőn és végig a folyosón, amelynek végében másik egyenruhás szolga lépett ki a kis üvegajtós előszobából. A kísérő szolga súgott neki néhány utasítást, mire az rögtön gondjaiba vette a látogatót.

John Denet most egy nagy szobába vezették, melynek közepén asztal állt és megkérték, hogy üljön le. Még jóformán körül se nézett, mikor a szoba túlsó végében fiatal szőke úr jelent meg az ajtó küszöbén, látható leereszkedéssel, monoklival, lekonyuló bajusszal és olyan orral amilyent a hercegek viselnek regényekben.

- Mr. John Dene? - kérdezte a kezében levő papírszeletre tekintve.

- Minden bizonnyal - hangzott a felelet és John Dene, egyre forgatva szájában a szivarját, a legnagyobb nemtörődömséggel tekintgetett körül.

- Ön az első lorddal óhajt beszélni? - folytatta a szőke férfi. - Én a titkárja vagyok. Lesz szíves talán megmondani, hogy mégis milyen ügyben?

- Nem én! - hangzott a nyers válasz.

Mr. Blair egy pillanatra kijött a sodrából a barátságtalan felelet miatt, de gyorsan összeszedte magát.

- Attól tartok, hogy Sir Lyster ma reggel nagyon el van foglalva - mondta diplomatikusan - de ha ön...

- Hallgasson ide - vágott a szavába John Dene - én háromezer mérföldet utaztam, hogy elmondjak neki valamit. Ha azonban neki nincs ideje arra, hogy meghallgasson, akkor nem vesztegetem az időmet. De mégis, mielőtt ön elutasítana, telefonáljon a kanadai kormányzósághoz és kérdezze meg, hogy ki is az a John Dene Torontóból?... Lehet, hogy értesül egyről-másról.

- De ön egyáltalán semmit sem akar nekem megmondani - kezdte ismét a titkár.

- Nem bizony, nem akarok - volt a makacs válasz. - Ni csak! - kiáltott most fel hirtelen ötlettel - adjon papirost és tollat, majd írok pár sort.

Mr. Blairből a megkönnyebbülés sóhaja szakadt fel, ő a kompromisszumok embere volt. Sietve eleget tett a látogató kérésének. Ez lassan megfogalmazta a levelet, aztán, előszedve a tárcáját, borítékot vett ki belőle, ezt a megírt levéllel együtt másik borítékba zárta és végül megcímezte: A haditengerészet első lordjának.

- Adja át neki - mondta Mr. Blairhez fordulva - és mondja meg, hogy sietek.

Mr. Blairt csak őseinek hosszú sora mentette meg attól, hogy eltátsa a száját. Ehelyett azonban diplomatikus mosollyal vette át a borítékot.

- Te sem állnád meg a helyedet Torontóban! - dörmögte John Dene, mikor az első lord magántitkára kiment. Két perc múlva visszajött a titkár.

- Sir Lysler fogadja önt, Mr. Dene - szólt mosolyogva - parancsoljon talán erre fáradni? Nagyon sajnálom, ha...

- Sose sajnálja - mondta John Dene türelmesen. - Maga úgy végzi a dolgát, ahogy tudja.

Mialatt Mr. Blair bevezette Mr. Denet az első lord dolgozószobájába, Sir Lyster ismét és ismét elolvasta a csodálatos levelet, amelyet beküldtek hozzá:

Kedves uram,

John Dene vagyok Torontóból és háromezer mérföldet utaztam, hogy megmondjam önnek, hogyan lehet megállítani a német tengeralattjárókat. Ha nem váltom be az ígéretemet, a mellékelt 50,000 fontot átadhatja a Vöröskeresztnek.

Tisztelettel
John Dene.

Sir Lysler Grayne is a tradíciók embere volt, de azt sohase engedte meg, hogy azok parancsoljanak neki. Megsejtette, hogy az imént kapott levelet, határozott egyéniség írta és a meglepő ajánlat, hogy letétbe helyez ötvenezer fontot, amit kudarc esetén a Vörös- keresztnek adományoz, hatással volt reá. Izgalmas és különös napok voltak ezek, amikor minden ötletet és találmányt meg kell vizsgálni és figyelembe kell venni. Sir Lysler Grayne szeretett bátor nyíltsággal dicsekedni s bizony nem egyszer szinte félt, hogy elszólja magát, ha véleményt kellett adnia a képviselőházban.

Ajtónyitáskor felemelkedett s kezét nyújtotta. Sir Lysler demokrata is tudott lenni politikai célszerűségből.

- Mr. Dene - bólintott halkan és helyet mutatott látogatójának.

- Örvendek - szólt John Dene és kezet fogott, majd leült a megjelölt székre. - Sajnálom, hogy így kellett berontanom, de az ügy nagyon fontos és háromezer mérföldet utaztam miatta.

- Igen, ezt tudom - mondta Sir Lyster nyugodtan.

John Dene rápillantott s ezzel a pillantással ugyanúgy mérlegelte a lordot is, mint előbb a titkárját. - «Te se állnád meg a helyedet Torontóban; - így hangzott, ki nem mondott véleménye most is.

- Mindenekelőtt - mondta Sir Lyster - úgy gondolom, ezt vissza kell adnom önnek - és átnyújtotta John Dene-nek az ötvenezer fontos csekket.

- Gondoltam, hogy ez egy kicsit megpiszkálja önt - felelte John Dene rosszkedvűen és zsebre tette a csekket - azonban bármikor beváltom, ha kudarcot vallók - tette hozzá. - Ért ön valamit a tengeralattjárókhoz? - kérdezte aztán. Hiába John Dene gyorsan kimondta, amit gondolt.

- Én... - kezdte az első lord.

- Szóval, nem érti - jelentette ki John Dene meggyőződéssel.

- Attól tartok, hogy... - kezdte ismét Sir Lyster.

- Akkor legokosabb, ha elküld valakiért, aki ért hozzá - hangzott az ellentmondást nem tűrő felelet.

Sir Lyster meglepődve nézett látogatójára, habozott egy pillanatig, majd, megnyomva a csengőt, utasította a belépő Mr. Blairt:

- Lesz szíves értesíteni Heyworth tengernagyot, hogy kéretem azonnal! - Mr. Blair némán bólintott.

- Heyworth tengernagy - magyarázta Sir Lyster - tekintély a tengeralattjárókban.

John Dene bólintott, majd rövid szünet után megkérdezte:

- Nem akarna ezalatt telefonálni és személyem felől érdeklődni a kanadai kormányzóságnál?

- Nem hiszem, hogy ez szükséges lenne, Mr. Dene - hangzott a felelet - előbb meghallgatjuk, hogy mit akar mondani... Ah, Heyworth! - kiáltott fel, midőn a tengernagy belépett - ez itt Mr. Dene Torontóból, aki azért jött, hogy valamit a találmányáról mondjon nekünk.

Heyworth tengernagy, kis kopasz emberke, bozontos szemöldökkel és nevetésre álló szájjal, elfogadta a feléje nyújtott kezet.

- Örvendek - szólt John Dene és hirtelen folytatta: - Ígéretüket akarom arra, hogy beszélgetésünk hármunk között marad és nem hordják szét - s először Sir Lysterre, majd Heyword tengernagyra tekintett.

Sir Lyster bólintott s Heyworth tengernagy azt felelte:

- All right!

- Nos - fordult most John Dene a tengernagyhoz - mi gátolja a tengeralattjárók munkájának abszolút eredményességét?

- Hát - kezdte Heyworth tengernagy - több ilyen akadály van. Például...

- Csak egy van, ami számít - szólt közbe John Dene - s ez az, hogy a tengeralattjárók vakok, ha a mélységben vannak és nem vehetik hasznát a periszkópnak. Így van?

A tengernagy bólintott.

- Nos - folytatta John Dene - előrebocsájtom, hogy senkitől nem kérek egy vörös garast sem s nem is fogadok el. Amit most elmondok, több mint egy millió dolláromba került s ha jól megnéznek, akkor láthatják, hogy nem afféle ember vagyok, aki egy millió dollárt fektet valamilyen légyfogó-, vagy önmagát begomboló cipő-szabadalomba.

Sir Lyster és a tengernagy zavartan tekintettek egymásra, de egy szót sem szóltak.

- Tegyék fel, hogy a németek úgy el tudnák süllyeszteni az angol hajókat, hogy nem kellene megmutatniuk a periszkópjukat?... - és John Dene egyenesen a tengernagyra nézett.

- Bizony ez nagyon bizonytalan helyzetbe hozna minket - volt az őszinte felelet.

- Fenét! - kiáltott fel John Dene undorral. - Fejét vesztené az egész hadviselés. Ez hamarosan befejezné a háborút - mondta olyan nyomatékkal, hogy az ordításnak is beillett - Nem bizonytalan helyzetet jelentene, hanem azt, hogy Amerikából nem lehetne csapatokat szállítani, se a muníciót nem lehetne áthozni! Szóval, jó éjszakát mondana egész entente-nak... Ért engem? - és Sir Lysterről a tengernagyra tekintet.

- Azt hiszem - mondta Sir Lyster, hogy ön egy kicsit túl...

- Nem én! - rázta a fejét John Dene. - Jól tudom, hogy mit beszélek. Nos, miért félelmetes a tengeralattjáró?... Mert - felelt saját kérdésére - a mélységben láthatatlan. Én pedig átlátszóvá tudom tenni a vizet.

Heyworth tengernagy láthatóan meghökkent, míg Sir Lyster mohón előrehajolt.

- A tenger vizét! - kiáltotta Heyworth tengernagy.

- Mimen bizonnyal - hangzott az önmagával megelégedett válasz. - Hajót építettem olyan szerkezettel, mely minden útjába eső vízijárművet úgy tud elsüllyeszteni, hogy nincs szüksége periszkópra, mert... lát a víz alatt! Ha nem szállítom le azt az árut - és John Dene ismét előkotorta tárcájából az 50,000 fontos csekket - ezt odaadhatják a Vöröskeresztnek.

Sir Lyster és Heyworth tengernagy szótlanul bámultak egymásra. John Dene hátradőlt székében és szivarja végét rágcsálta. Sir Lyster föltette a szemüvegét s úgy nézte John Denet, mintha egy másik világból ideszabadult csoda lett volna. A tengernagy pedig nem tett semmit és nem szólt semmit. Azokról a meglepetésekről ábrándozott, amelyeket ez a találmány hozhat a tengeri hadviselésbe.

John Dene volt az, aki belevágott gondolataiba és: - a németek is pedzenek már hasonlót! - jegyezte meg dühösen.

- De… - kezdte Heyworth tengernagy.

- Hallgassanak ide! - vágott közbe John Dene. - Én villamossági mérnök vagyok. Sokkal több milliót érek, mint amennyit az ujjaikon megtudnak számlálni. Láttam, hogy a tengeralattjáró a víz alatt nem egyéb vak halnál, amelynek farkában nagy tüske van. Szem kell neki s akkor valóban hatalom lesz a tenger alatt. - Elhallgatott, forgatva szájában a szivart. A két férfi sietve bólongatott.

- Nos - folytatta John Dene - én hozzáláttam, hogy szemeket adjak neki. A Szent-Lőrinc folyamon, éppen Québec alatt van a tengeralattjáróm, amelyik lát. Kutató fénycsóvái...

- De hogyan vitte ezt véghez? - szólt közbe a tengernagy.

- Ez a titok velem száll a sírba - jegyezte meg John Dene szárazon.

- Be fogjuk jelenteni a szabadalmi hivatalnak - mondta Sir Lyster. - Mi is van ma?... Igen, péntek. Itt lehet ön kedden, Mr. Dene?

- Nem!

Sir Lyster meghökkent John Dene határozott hangjától.

- Talán szerdán...

- Nézzenek ide - vágott közbe John Dene - én Torontóba való vagyok s mink ott Kanadában minden jó dolgot azon melegében el szoktunk intézni. Adok önöknek huszonnégy órát, hogy döntsenek, igen vagy nem. Ha nem, akkor holnap délben kábelezni fogok Washingtonba az ügynökömnek, ő az Egyesült Államoknak teszi meg majd ugyanezt az ajánlatot és ott bizonyára sietve kimondják az «igent» ... még a nyelvüket is lenyelik a nagy iparkodásban.

- De, Mr. Dene... - kezdte Sir Lyster.

- Tizennégy óra óta vagyok ebben az országban - magyarázta John Dene nyugodtan - és azt látom, hogy maguk mind beletörődnek abba, hogy a németek borsot törjenek az orruk alá. Hogy az ördögbe nem tudják azonnal elhatározni magukat ebben a dologban, mikor mindent tisztán látnak? Ha valaki ingyen felajánl egy fajkutyakölyköt, mikor éppen erre van szükségük, hát nem nyúlnának utána két kézzel?

John Dene egyikről a másikra tekintett.

- De az ügy még sem hasonlítható egy fajkutyakölyökhöz - vetette közbe Heyworth tengernagy diplomatikusan. - Ez az ügy, ez... ez...

- Látom már hogy nem értett meg - mondta John Dene olyan arccal, mint amilyennel a türelmes tanító beszél ostoba növendékéhez és most már kizárólag Sir Lysterhez fordult. - önnek egy nyilvános nyilatkozata szerint a tengeralattjárókkal a norvég partok és Shetland-szigetek közt van a legtöbb zavar. Nem tudják megakadályozni, hogy az ellenséges tengeralattjárók itt j lemerülve át ne csússzanak az akna-kordonon. Tegye fel, hogy a «Romboló».... ez a neve az én hajómnak... arrafelé cirkálna és volnának szemei meg egyéb fontos tulajdonsága is ... mi lenne akkor?

- Én is, valamint Sir Lyster is, mindketten méltányoljuk mindazt, amit ön elmondott - szólt közbe a tengernagy - de a módszereinkben talán kissé régimódiak vagyunk - és szinte bocsánatkérően mosolygott.

- Nos - szólt Jolin Dene felemelkedve - önök elhagyják veszni a ritka alkalmat, ez az egész és - tette hozzá jelentőségteljesen, mialatt az ajtó felé ment - ha mindez napvilágra kerül, el fogják veszteni az állásukat is.

- Valóban, Mr. Dene - tiltakozott Sir Lyster kicsit elvörösödve.

John Dene sarkon fordult.

- Ha önök az életükből három évet és a vagyonukból több mint egy millió dollárt áldoztak volna egy hajóra, aztán háromezer mérföldet utaztak volna, hogy azt valakinek ingyen felajánlják s azt a választ kapnák, hogy várjon, tudja Isten meddig, nos: akkor szintén pattognának. Mi Torontóban tisztában vagyunk egy emberrel, még mielőtt az annyit mondott, hogy van szerencsém és hamarabb megvásárolunk egy egész hegységet, mint amennyi idő alatt a reggelinél maguk arra kérik a szomszédjukat, hogy legyen szíves odanyújtania vajat vagy a kompótot.

Mialatt John Dene beszélt, Sir Lyster gyorsan megforgatta agyában az egész dolgot. Tetszett neki a látogató bátorsága, ő is a maga erejéből lett úrrá s megcsodálta mások beszédjében a nyíltságot és függetlenséget.

- Mi teljesen méltányoljuk az ön hazafiságát, az ön nyíltságát, az ön...

- Hagyja itt abba! - vágott közbe John Dene. - Kell-e önöknek a «Romboló» vagy nem?

Sir Lyster visszahőkölt, mintha ütés érte volna. Még csak rövid idő óta volt első lord és nem kopott le róla méltóságának aranyozása. Heyworth tengernagy látta, hogy főnöke olyan válaszra készül, mely végét szakítja a tárgyalásnak, közbeszólt tehát.

- Szabadna indítványoznom, hogy ilyen körülmények között talán tanácskozhatnánk Mr. Llewellyn Johnnal?

- Ez okos beszéd - vágott bele John Dene; nem hagyván felelethez jutni Sir Lystert - azt hallottam róla, hogy van idege.

Sir Lyster beletörődött a kellemetlen fordulatba és felemelte a telefonkagylót.

- Kapcsoljanak össze a miniszterelnökkel - mondta.

A három férfi csöndben várta a választ. Mikor a csengő megszólalt, Sir Lyster gyorsan felemelte a kagylót.

- Igen, a miniszterelnököt kérem... Itt Sir Lyster Grayne beszél - szünet következett. - Igen, itt Grayne beszél. Átmehetnék Heyworth tengernaggyal és egy... egy... feltalálóval? Nagyon fontos dologról van szó... - egy pillanatig hallgatott s aztán hozzátette - igen, azonnal jövünk.

- Nos, Mr. Dene - szólt Sir Lyster, miközben felállt és kalapja után nyúlt - remélem, hogy... - nem fejezte be a mondatot, hanem az ajtó felé indult.

Mikor a három férfi átment az úton, hogy felmenjen a lépcsőn, mely a Downing Streetre vezet, az a leány haladt el mellettük, akit John Dene az imént megszólított útbaigazításért. A leány szemei tágra meredtek, mikor felismerte John Dene két társát s még nagyobbat nézett, mikor John Dene kalapot emelt s egy pillanattal később ugyanezt tette Sir Lyster is, míg Heyworth tengernagy katonásan szalutált. A leány meglepetésében majdnem neki rohant egy szürkeruhás, ravaszképű kis embernek, aki mesterkélt kalapemeléssel sietett mentegetni ügyetlenségét.

Megérkezve a Downing Street 10. szám alá, a három látogatót egyenesen Mr. Llewellyn John szobájába vezették. Mikor beléptek, a miniszterelnök gyorsan fölállt iratokkal elborított íróasztala mellől és mosollyal üdvözölte kollégáit. Sir Lyster bemutatta John Denet.

Mr. Llewellyn John megragadta John Dene kezét s rápazarolta azt a csodálatos napsugaras mosolyát, melyről egyszer azt mondta Mr. Chappeldale, hogy ez egymagában is megnyeri a háborút.

- Üljön le, kérem, Mr. Dene - szólt Mr. Llewellyn Jóim - mindig nagyon örülök, ha kanadai emberrel találkozom. Mivé is lennénk a kanadaik nélkül? - dörmögte, inkább magának.

- Mr. Dene azt mondta nekünk, hogy megoldotta a tengeralattjárók problémáját - mondta Sir Lyster, mikor Heyworth tengernaggyal együtt ő is leült.

Mr. Llewellyn John azonnal éber lett. Az udvarias mosoly eltűnt arcáról, hogy helyet adjon a ravasz kelta pillantásának, aki mohón meg akarja ragadni mindazt, ami hasznos neki. Kérdően fordult John Dene-hez.

- Talán lesz szíves elmagyarázni a dolgot, Mr. Dene - indítványozta Sir Lyster.

- Hogyne - mondta John Dene - a maguk tengeralattjárójuk nem jár a tenger alatt, hanem csak elmerül. A víz alatt tehetetlen, mert nem lát. A tengeralattjárónak harcolni kell tudnia a víz alatt s amíg ezt nem tudja, addig épp úgy nem tengeralattjáró, mint ahogyan én se vagyok fóka.

Mr. Llewellyn mohó beleegyezéssel bólintott.

- Több mint egy millió dollárt költöttem ei - folytatta John Dene - s végül is van olyan hajóm, amely lát a víz alatt, harcol a víz alatt és még egy csomó egyéb furfanghoz is ért.

Mr. Llewellyn John talpra ugrott.

- Van ilyen hajója!... Mondja, hol van?... Ez csodálatos, csodálatos!... Ez egy évvel előbbre visz bennünket.

- A Szent-Lőrinc folyamon, éppen Quebec alatt - magyarázta John Dene.

- És mennyi időbe telnék, ha... mondjuk: száz ilyen hajót építtetnénk? - kérdezte Mr. Llewellyn John kapzsin és isméi székébe vetette magát. - Sokkal többe, mint amennyit bármelyikünk is megér! - felelte John Dene dühösen.

Mr. Llewellyn John meglepődve tekintett látogatójára. Sir Lyster és a tengernagy jelentőségteljes pillantásokat váltottak. A miniszterelnök csak most kezdte tapasztalni, hogy mi az, amit Torontóban úgy hívnak, hogy: John horkantásai...

- De ha ön már épített egyet... - kezdte Mr. Llewellyn John.

- Több nem is fog épülni - jelentette ki mérgesen John Dene.

- De...

- Ágaskodhat, akár a bakkecske - jelentette ki John Dene - és még sem lesz több, csak egyetlen «Romboló».

Sir Lyster mosolygott magában. Megtépázott méltósága kezdett talpra állni, mikor a miniszterelnök meglepődött tekintetét látta erre az összehasonlításra.

- Mr. Dene, talán lesz szíves és megmagyarázza nekünk a nehézségeket - indítványozta Sir Lyster.

- Hogyne - mondta John Dene és a tengernagyhoz fordult - mi történnék akkor, ha a németek hozzájutnának olyan tengeralattjáróhoz, amelyik lát és még egyéb tudománya is van? - kérdezte.

- Kellemetlenséget okozna és... - kezdte a tengerészeti miniszter. - Mi lenne akkor az amerikai csapatok, élelmiszerek, lőszerek és egyéb anyagok szállításával? Megtámadnák őket végig a háromezer mértföldnyi útvonalon és úgy alámerülnének, mint a likas vasfazék a Temzében!... Ért engemet?

Ez Mr. Llewellyn John most hirtelen az asztalra csapott öklével.

- Igaza van, Mr. Dene! - kiáltotta - ha egy ilyen hajót elfognának, akkor utánoznák.

- Így van - volt John Dene rövid válasza.

- De hogyan lehet biztos ön abban, hogy a «Romboló»-t nem nem fogják el? - érdeklődött Sir Lyster.

- Mert a hajón ott lesz John Dene és nagy mennyiségű robbanószer - mondta John Dene szárazon, mialatt szivarja végét rágta.

- Tehát ön azt indítványozza... - kezdte Heyworth tengernagy.

- Mindjárt megértik. Íme az indítványom. Hajlandó vagyok a német tengeralattjárókat a pokol lenekére küldeni, de csak a saját feltételeim mellett. A hajómért nem kérek egy centet sem, de egyebet sem. A Romboló most Kanadában van, a német kémek pedig úgy körülröpdösik, mint a legyek a döglött patkányt. Ha meg egyezünk, akkor kábelezek a legényeimnek, hogy hozzák el a «Romboló»-t és fogadok, hogy ez nem fog csetepaté nélkül megtörténni. Ön - fordult most Heyworth tenger nagyhoz - kijelöl egy vagy két tisztet, aki a hajómra jön. A legénységet én fogom kiegészíteni s ön parancsnoki megbízást ad nekem az angol tengerészetben. Áll az alku?

- De... - kezdte Sir Lyster.

- Ön nagyon kifáraszt - bosszankodott John Dene unottan. - Lesz alku vagy nem lesz? - kérdezte most Sir Llewellyn Johntól.

A miniszterelnökön látszott, hogy erővel szedi össze magát Még ő is kifulladt ebben a gyors iramban.

- Azt hiszem, Grayne, hogy ezt el lehet rendezni - szólt tapintatosan. - Mr. Dene ismeri saját találmányát és a legénységét felvesszük a tengerészetbe... mit gondol? - Mr. Llewellyn John túláradt a tapintattól.

- Felteszem, hogy ön ért a hajózáshoz, Mr. Dene? - bátorkodott megjegyezni a tengernagy.

- Bizonnyal - hangzott a felelet. - Jöjjön csak el velem egy kis tengeri útra, olyan hajózást mutatok be, hogy a haja szála is az égnek áll... Bocsánat - tette, hozzá mentegetőzve, mikor észrevette, hogy Heyworth tengernagy erősen kopaszodik.

- Rendben van - nevetett a tengernagy - úgyis viziállatnak neveznek.

- Nos áll az alku? - kérdezte John Dene fölkelve.

- Áll - bólintott Mr. Llewellyn John - és Anglia fényes üzletet kötött - tette hozzá, miközben kezet nyújtott. - Nagy szerencse, hogy akadnak ilyen hazafiak... Sir Lyster és Heyworth tengernagy majd elintéznek minden részletkérdést az ön legteljesebb megelégedésére.

- Ha velem elbánnak a németek - szólt most John Dene - akkor az a kívánságom, hogy a parancsnokságot Blacke, azután Quinton, aztán a következő kapja, mindig csak az én legényeim ... ebben is megegyezünk?

- Elbánnak magával? - hökkent meg Mr. Llewellyn John.

- Igen, a németek! A nap minden órájában a nyomomban vannak. Még az önök épületében is találkoztam egy kis fickóval.

- Valóban, internálni fogjuk ezeket a németeket... - kezdte Mr. Llewellyn Jolin.

- Azt ugyan rosszul találta el - szólt John Dene meggyőződéssel. - Azt hiszi talán, hogy a német kémnek messziről felismerhető négyszögletes feje van és a villamoskocsiban hangosan azt mondja: «Ach Himmel, és «Jawohl» ? ... Ezek legtöbbnyire a semleges nemzetek közül valók... sőt néha angolok is - tette hozzá halkan. - Nyugodt lehet, hogy Sir Lyster mindent meg fog tenni, amit csak kíván - mondta Mr. Llewellyn John, mialatt az ajtó felé indultak.

Mikor John Dene Sir Lysterrel és Heyworth tengernaggyal leért az utcára, másodszor mosolygott ezen a napon. Mr. Llewellyn John pedig ezalatt felhívta telefonon a «Z» osztály főnökét.

II. fejezet

Mikor Sir Lyster - John Dene és Heyworth tengernagy kíséretében - visszatért hivatalába, Mr. Blair jelentette neki, hogy Sir Bridgman North admirális sürgősen szeretne beszélni vele.

- Kérdezze meg, Blair, hogy át tudna-e jönni hozzám most - mondta Sir Lyster és a három férfi bement az első lord szobájába. Két percre rá megérkezett Sir Bridgman North és Sir Lyster bemutatta neki John Dene-t. Pár pillanatig vizsgálva nézte egymást a két férfi: a nevető szemű, kedélyes arcú nagydarab tengerész s a konok arcú, kemény vonású, gyanakvó kanadai.

- Örvendek - szólt John Dene hanyagul, mikor kezet fogtak - adjon hát alkalmat arra, hogy elfújhassam a számot - ezzel aztán helyet is foglalt.

Sir Bridgman jókedvű pillantást váltott Heyworth tengernaggyal, miközben ők is leültek.

Sir Lyster pár szóval elmagyarázta John Dene jövetelének célját. Sir Bridgman az olyan ember élénk érdeklődésével hallgatta, akinek mindene a hivatása.

- Most aztán, Mr. Dene - szólt Sir Lyster - tálán lenne szíves folytatni.

Most aztán - Mr. Dene kurtán, rövid mondatokban vázolta találmányának lényegét s a többiek nagy figyelemmel hallgatták. Időről időre Sir Bridgman, vagy Heyworth közbevetett egy-egy szakkérdést, melyre azonnal kielégítő választ kaptak. Úgy látszik, John Dene semmiről sem feledkezett meg.

A négy férfi két óra hosszat ült együtt, megtárgyalva azt a haditervet, mely egyszer s mindenkorra végét vesse a német tengeralattjárók minden reménységének.

E két óra alatt a három angol tanult egyet-mást attól az embertől, akivel tárgyalt. Sir Bridgman tapintata, nyájas egyénisége és emberekkel bánni tudása nagyon megjavította a hangulatot és John Dene ingerlékenysége fokozatosan megszűnt.

Majdnem három óra lett, mire minden előkészületben megállapodtak. Úgy volt, hogy John Dene bizonyos időre szóló parancsnoki megbízást kap, mihelyt a király aláírását meg tudják szerezni. A «Romboló»-t bevezetik a hadihajók jegyzékébe «H 4» jelzéssel, egyik «eltűnt» tengeralattjáró helyére. John Dene azt tanácsolta, hogy nem létező csoportba sorozzák, hogy a létezése titokban maradjon. Rövid, éles mondatokban adta elő óhajait, vagyis inkább követeléseit, amelyekhez a többiek hozzájárultak. Most már mind meg voltak győződve, hogy igaza van neki s az eredmény akkor lesz csak teljes, ha engedik John Dene-t «saját feje szerint dolgozni, ahogy Sir Bridgman North súgva mondta Sir Lyslernek.

- Skótország északi partjai mentén olyan szigetet kell kiválasztani, amely titokban egy százötven méter magas dróttalan rádió-állomással fölszerelhető, hogy «mindent nyakon lehessen csípni, ami jön és megy» - magyarázta John Dene, bár tudta, hogy meghökkennek ettől a kérésétől. Itt lesz aztán a «Romboló» állomása, hat hónapra szükséges élelmiszerrel és tüzelőanyaggal. Mindezt pedig azonnal el kell intézni...