A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn: The Other Miss Bridgerton

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2018

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-870-9

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Emilynek
Amikor azt mondom, hogy nélküled nem tudtam volna megtenni,
szó szerint értem.

És Paulnak is.
Megismételnéd…
Honnan/melyik irányból fúj a szél?

Első fejezet

1786 KORA NYARA

Fiatal nőhöz képest, aki szigeten nőtt fel, Somersetben, hogy pontosak legyünk, Poppy Bridgerton meglehetősen kevés időt töltött a parton.

A víz nem volt ismeretlen számára. Az otthonuk közelében volt egy tó, és Poppy szülei ragaszkodtak hozzá, hogy valamennyi gyerekük megtanuljon úszni. Vagy talán közelebb áll az igazsághoz, hogy ragaszkodtak ahhoz, hogy valamennyi fiuk megtanuljon úszni. Poppy, az egyetlen lány a csapatban, zokon vette, hogy ő lesz az egyedüli Bridgerton, aki egy hajótörésnél vízbe fullad, és pontosan ezekkel a szavakkal közölte is a szüleivel, mielőtt négy fivérével együtt a partra masírozott, és a tóba vetette magát.

Gyorsabban megtanult úszni, mint négy fivére közül három (nem lett volna tisztességes őt a legidősebb bátyjával összehasonlítani, aki természetesen sokkal gyorsabb volt), és Poppy a mai napig úgy vélte, hogy ő a legjobb úszó a családban. Az nem számított, hogy ezt az eredményt legalább annyira dacból érte el, mint természetes adottságának köszönhetően. Fontos volt, hogy megtanuljon úszni. Akkor is megtette volna, ha a szülei eredetileg nem parancsolnak rá, hogy türelmesen várakozzon a füvön.

Valószínűleg.

De ma nem lesz úszás. Ez itt az óceán, de legalábbis a csatorna, és a hideg tengervíz nem is hasonlított az otthoni békés tóra. Poppy talán akaratos teremtés volt, de nem ostoba. S mivel egyedül sétált, nem kellett bizonyítania.

Ráadásul nagyon is élvezte a part felfedezését. A homok puhán besüppedt a talpa alatt, sós tengeri levegő simogatta a bőrét… az egész olyan egzotikusnak tűnt számára, mintha hirtelen a legsötétebb Afrikában találta volna magát.

Nos, annyira talán mégsem, gondolta Poppy, az ismerős ízű angol sajtot rágcsálva, amelyet a túrázásra magával hozott. De akkor is, új élmény volt, változatosság, és ennek jelentenie kellett valamit.

Különösen most, hogy az élete egyéb tekintetben semmit sem változott.

Majdnem július volt, és Poppy második szezonja Londonban arisztokrata nagynénjének, Lady Bridgertonnak köszönhetően. A szezon nemrég véget ért, s Poppy számára pontosan úgy zárult, ahogy elkezdődött: ott állt férj nélkül, szabadon.

S kicsit unatkozva.

Úgy vélte, Londonban maradhatott volna, hogy a társasági élet utolsó rendezvényein még megmutassa magát, remélve, hogy olyasvalakivel találkozik, akit korábban nem ismert (valószínűtlen). Elfogadhatta volna a nagynénje meghívását egy kis vidéki kikapcsolódásra Kentbe, annak reményében, hogy tényleg megkedveli valamelyik nőtlen úriembert, akit történetesen meghívtak vacsorára (még valószínűtlenebb). De ez természetesen azt jelentette volna, hogy a fogát csikorgatva kénytelen lett volna tartani a száját, valahányszor Alexandra néni megtudakolja, mi a baj a legújabb ajánlatával (mind közül a legvalószínűtlenebb).

Nagynénje választottjai unalmasak, s még annál is unalmasabbak voltak, de szerencsére kedves, gyerekkori barátnője megmentette ettől a sorstól. Elizabeth, aki a barátságos és a könyveket kedvelő George Armitage-hez ment feleségül, néhány évvel korábban férjével együtt Charmouthba költözött.

George-ot azonban sürgős családi ügyek Northumberlandbe szólították, amelyek okát Poppy nem igazán értette, de így Elizabeth magára maradt a tengerparti házban hat és fél hónapos terhesen. Az unatkozó és mozgásában korlátozott Elizabeth meghívta barátnőjét egy hosszabb látogatásra, és Poppy boldogan elfogadta. Újra együtt volt a két barátnő, mint a régi szép időkben. Semmi sem változott.

Poppy újabb sajtdarabkát dobott a szájába.

Kivéve persze Elizabeth óriási pocakját. Az új volt, és egyben azt is jelentette, hogy Elizabeth nem tudta elkísérni Poppyt a parton tett napi kirándulásaira, de ez nem számított. Poppy tisztában volt azzal, hogy a félénk jelző sohasem merült fel vele kapcsolatban, de beszédes természete ellenére meglehetősen élvezte a magányt is. Ráadásul oly sok hónap felületes társasági fecsegés után határozottan jólesett kitisztítani a fejét a friss, tengeri levegőn.

Próbált mindennap más-más útvonalat választani, és el volt ragadtatva, amikor felfedezte a Charmouth és Lyme Regis közt félúton megbúvó kis barlangrendszert, oly közel a parthoz, hogy dagálykor legtöbbjüket elöntötte a víz. De miután Poppy jobban szemügyre vette a vidéket, úgy vélte, néhány közülük biztosan szárazon marad, és elhatározta, hogy keres egy ilyet.

Természetesen csakis a kihívás miatt. Nem mintha szüksége volna egy folyton száraz barlangra Charmouthban. A dorseti partoknál. Angliában.

Nagy-Britanniában. Európában. A világon.

Az embernek ott kell szembenéznie a kihívással, ahol tud, s ő most a dorseti Charmouthban tartózkodik, amely Angliában található, és tagadhatatlanul a világ egy apró csücske.

Miután az utolsó falat sajtot is bekapta, a sziklák felé hunyorított. A nap ugyan a háta mögött volt, de elég fényesen sütött ahhoz, hogy Poppy napernyő, de legalább egy árnyékot adó nagy fa után sóvárogjon. Kellemesen meleg idő volt, ezért a kabátját a házban hagyta. Még a vállkendő is, amelyet azért kötött fel, hogy védje a bőrét a naptól, kezdett meleg lenni, s viszketett alatta a bőre.

De nem fog most visszafordulni. Ilyen messze még sohasem jutott el, és most is csak azért lehetett itt, mert sikerült meggyőznie Elizabeth kövérkés szobalányát, akit kísérőjéül választottak, hogy maradjon a városban.

– Fogja fel úgy, hogy plusz kimenő délutánt kapott – győzködte Poppy megnyerő mosollyal.

– Nem is tudom – tétovázott Mary kétkedő arccal. – Mrs. Armitage elég világosan beszélt…

– Mrs. Armitage-nek egyetlen világos gondolata sincs, mióta gyermeket vár – vágott a szavába Poppy, és gondolatban bocsánatot kért barátnőjétől. – Azt mondják, minden nő ilyen – tette hozzá, így próbálva elterelni a szobalány figyelmét a témáról, nevezetesen arról, hogy kell-e Poppy mellé gardedám, vagy sem.

– Ez bizony igaz – helyeselt Mary kissé oldalra biccentve a fejét. – Amikor a bátyám felesége viselős volt a fiukkal, egyetlen értelmes szót sem tudtam kihúzni belőle soha.

– Pontosan! – kiáltott fel Poppy. – Elizabeth tudja, hogy jól elleszek egymagamban is. Végül is, nem vagyok már az a harmatos lányka. Már el is könyvelték, hogy örökre vénlány maradok – mondta, majd amikor Mary próbálta meggyőzni, hogy erről szó sincs, hozzáfűzte: – Csak egy könnyű séta a parton. Maga is tudja, hiszen tegnap velem tartott.

– Meg tegnapelőtt is – sóhajtott Mary. Láthatóan nem lelkesedett egy újabb kimerítő délutáni testmozgásért.

– Mint ahogy előtte is – mutatott rá Poppy. – Meg hogyan is, talán egész héten?

Mary komoran bólintott.

Poppy nem mosolygott. Ahhoz túlságosan jó volt. De érezte, hogy csak pár lépés a siker.

Szó szerint.

– Erre – terelgette a lányt egy barátságos teázó felé. – Üljön be ide, és pihenjen egyet. Isten a tudója, hogy rászolgált. Ugyancsak kifárasztottam, nem igaz?

– Mindig is kedves volt hozzám, Miss Bridgerton – mondta erre gyorsan Mary.

– Kedves és kimerítő – paskolta meg a lány kezét Poppy, és kinyitotta a teázó ajtaját. – Oly keményen dolgozik. Megérdemli, hogy néhány percet saját magára áldozzon.

Így aztán, miután kifizetett egy kanna teát és egy tányér süteményt, a zsebében két sütivel elmenekült, és most áldásos módon egyedül volt, amit felettébb élvezett.

Bárcsak hölgyeknek is készítenének a sziklákon mászkálásra alkalmas cipőt! Magas szárú cipője a lehető legpraktikusabb volt egy nő számára, ám tartósságban meg sem közelítette a bátyja szekrényében levő bakancsokat. Poppy gondosan odafigyelt minden lépésére, nehogy kiforduljon a bokája. A partnak ezen a részén nem sokan jártak, szóval, ha megsérül, csak a jó ég tudja, mikor kezdik el keresni.

Fütyörészve sétált, élvezve, hogy illetlenül viselkedhet (az anyja biztosan elszörnyedne a hang hallatán!), aztán úgy döntött, megtetézi a bűnét azzal, hogy rázendít egy női fülnek nem való nótára.

– Ó, a csapos lány lement a tengerre – énekelte boldogan –, hogy fogjon magának… Ez meg mi?

Megtorpant, és szemügyre vette a tőle jobbra eső, furcsa alakú sziklákat. Barlang. Annak kell lennie. Tökéletes hely egy kalóznak, távol minden kitaposott ösvénytől, három nagy sziklatömb által elzárt nyílással. Tényleg, kész csoda, hogy egyáltalán észrevette.

Poppy a sziklatömbök közé furakodott. Futólag megjegyezte, hogy egyikük nem is olyan nagy, mint eredetileg hitte, majd a sziklák közt átjutva folytatta az útját a barlang szája felé. Hoznia kellett volna magával lámpást, gondolta, miközben várta, hogy a szeme alkalmazkodjék a sötéthez, bár Elizabeth kétségtelenül tudni akarta volna, mi szüksége van lámpásra. Nehéz lett volna megmagyarázni neki, mire is kell a világítóeszköz, miközben fényes nappal a parton sétál.

Poppy néhány lépést előrearaszolt, óvatosan kitapogatva maga előtt a talajt, olyan egyenetlenségeket keresve, amelyeket szabad szemmel nem venne észre. Bár nem tudhatta biztosan, úgy érezte, hogy a barlang a mély, és jóval a nyíláson át beszűrődő fényen túl nyújtózik. Tovább haladt előre, felbátorodva a felfedezés örömétől, lassan, nagyon lassan tapogatózott a barlang túlsó vége felé… egészen addig, míg…

– Ó! – kiáltott fel összerezzenve, amikor a keze valami kemény és fából való tárgynak ütközött. – Ó! – ismételte, miközben a másik kezével a fájó pontot dörzsölgette. – Ó, ó, ó. Ez…

Elakadt a szava. Bármi volt is az, amibe a kezét beleütötte, nem lehetett a barlang természetes része. Sokkal inkább egy faláda érdes sarkának tűnt.

Óvatosan előrenyújtotta a kezét, és az ujjai – ezúttal sokkal gyengédebben – egy lapos falapnak ütköztek. Igen, ez kétségtelenül egy láda.

Poppy örömmel felkuncogott. Mit talált? Kalózprédát? Csempészárut? A barlang levegője dohos volt, és úgy tűnt, nem használják, szóval bármi is ez, réges-régóta itt lehet.

– Kincsre fel! – Nevetve szalutált magának. Egy gyors vizsgálattal meggyőződött róla, hogy a láda túl nehéz ahhoz, hogy felemelje, ezért végigfuttatta az ujjait az élén, így próbálva kitalálni, hogyan nyithatja fel. A francba! Le van szögelve. Vissza kell jönnie, noha egyelőre elképzelése sem volt, mivel fogja magyarázni, hogy lámpára és feszítővasra van szüksége.

Bár…

Oldalra biccentette a fejét. Ha itt van egy láda… sőt kettő, az egyik a másik tetején… ki tudja, mi lehet még beljebb a barlangban.

A karját maga elé nyújtva, óvatosan beljebb merészkedett a sötétben. Eddig semmi. Semmi… semmi…

– Vigyázz, te!

Poppy megdermedt.

– A kapitány kinyír, ha elejted.

Poppy lélegzete elakadt, ugyanakkor megkönnyebbülve ismerte fel, hogy a durva férfihang nem hozzá szólt.

A megkönnyebbülést szinte nyomban rémület váltotta fel. Vigyázva visszahúzta és maga köré fonta a karját.

Nincs egyedül.

Végtelenül óvatos mozdulatokkal behúzódott a ládák mögé, olyan messze, amilyen messze csak tudott. Sötét van, és ha csendben marad, bárki van is itt, nem láthatja meg, hacsak…

– Meggyújtanád azt az átkozott lámpást?

Hacsak nincs lámpájuk.

A láng életre kelt, megvilágítva a barlang hátsó traktusát. Poppy homloka ráncba szaladt. A férfiak a háta mögül jönnek? És ha így van, hogy jutottak be? Hol a barlang kijárata?

– Nincs sok időnk – mondta az egyik férfi. – Rajta, segíts megkeresni, ami kell nekünk!

– És mi legyen a többivel?

– Biztonságban lesz itt addig, amíg visszajövünk érte. Különben is, ez az utolsó alkalom.

– Mondja a kapitány – nevetett a másik.

– Ezúttal komolyan is gondolja.

– Sohasem fogja feladni.

– No, ha ő nem, akkor majd én. – Poppy erőlködő nyögést hallott, majd nyomban utána: – Kezdek már túl öreg lenni ehhez.

– Visszatoltad a bejárat előtti sziklatömböt? – kérdezte az első férfi, és nagyot fújt, ahogy lerakott a földre valamit.

Szóval ezért kellett átnyomakodnia köztük, jött rá Poppy. Korábban is eszébe juthatott volna, hogyan fért be ekkora láda olyan kis helyen.

– Tegnap – jött a válasz. – Billyvel.

– Azzal a vézna kölyökkel?

– Ühüm. Tizenhárom lehet most, ha minden igaz.

– Ne mondd!

Jóságos isten, gondolta Poppy, csapdába esett egy barlangban két csempésszel, sőt talán két kalózzal, erre azok úgy fecsegnek, mint két vénasszony.

– Mi kell még? – kérdezte a mélyebb hangú.

– A kapitány azt mondta, nem hajózik a konyakosláda nélkül.

Poppyban meghűlt a vér. A láda?

A másik férfi nevetett.

– El akarja adni vagy megissza?

– Szerintem mindkettő.

Újabb kuncogás.

– Akkor jobb, ha nekünk is ad belőle.

Poppy rémülten nézett körül. A lámpás fénye adott annyi világosságot, hogy lássa a közvetlen környezetét. Hová a pokolba bújjon? Volt a falban egy kicsi bemélyedés, ahová bepréselheti magát, de a férfiaknak vaknak kell lenniük, hogy ne fedezzék fel.

Mindegy, akkor is jobb, mint ahol jelenleg van. Poppy hátrahúzódott, és olyan kicsire húzta össze magát, amilyen kicsire csak tudta, közben hálát adott a teremtőjének, hogy nem az élénksárga ruháját vette fel aznap reggel, ugyanakkor buzgó fohászt küldött az ég felé, hónapok óta most először tiszta szívből.

Kérlek, kérlek, kérlek!

Jobb ember leszek.

Szót fogadok az anyámnak.

Még a templomban is figyelni fogok.

Kérlek, kérlek…

– Jézus, Mária és Szent József!

Poppy lassan felnézett a fölé tornyosuló férfira.

– Végem – motyogta.

– Kicsoda maga? – akarta tudni a férfi, és a lámpást az arcába tolta.

– Maga kicsoda? – vágott vissza Poppy, mielőtt tudatosulhatott volna benne, hogy mennyire nem bölcsen cselekszik.

– Green! – üvöltötte a férfi.

Poppy meglepetten pislogott.

– Mi van? – morogta a másik… nyilván őt hívták Greennek.

– Itt egy lány!

– Hogy mi?

– Itt. Egy lány.

Green rohanva érkezett.

– Ki az ördög az? – kérdezte követelőzőn.

– Fogalmam sincs – felelte a másik türelmetlenül. – Nem árulta el.

Green lehajolt, cserzett arca szinte összeért Poppyéval.

– Ki maga?

Poppy nem válaszolt. Általában ritkán tartotta a száját, de most nagyon alkalmasnak tűnt az idő, hogy elkezdje.

– Ki maga? – ismételte a férfi, ezúttal fogcsikorgatva.

– Senki – felelte Poppy, némi bátorságot merítve abból, hogy a férfi inkább tűnt fáradtnak, mint haragosnak. – Csak sétálni indultam. Nem fogok alkalmatlankodni. Már megyek is. Senki sem fogja megtudni…

– Én tudom – vágott a szavába Green.

– És én is, ha már itt tartunk – mondta a másik férfi a fejét vakargatva.

– Nem mondom el senkinek – ígérte Poppy. – Hiszen azt sem tudom, mit…

– A fenébe! – szitkozódott Green. – Ó, hogy a fészkes fene vigye el!

Poppy kétségbeesve nézett egyikről a másikra, azon töprengve, mondjon-e még valamit. Nehéz volt eldönteni, hány évesek lehetnek. Mindkét férfi cserzett bőrű volt, mint akik túl sok időt töltenek a szabadban, napnak és szélnek kitéve. Egyszerű ruhát viseltek, durva inget és nadrágot, ez utóbbit betűrve a magas szárú csizmába, amilyet azok hordtak, akik tudták, hogy könnyen vizes lehet a lábuk.

– A fenébe! – vakkantotta Green újra. – Már csak ez hiányzott mára.

– Mit csináljunk vele? – kérdezte a másik férfi.

– Nem tudom. Itt nem hagyhatjuk.

A két férfi némaságba burkolózott, és úgy bámultak Poppyra, mint a világ legnagyobb terhére, amelyet épp most készülnek a vállukra rakni.

– A kapitány ki fog nyírni minket – sóhajtotta végül Green.

– Nem a mi hibánk.

– Azt hiszem, meg kellene kérdeznünk tőle, mit csináljunk a lánnyal – vélte Green.

– Fogalmam sincs, merre járhat – felelte a másik. – Te tudod?

Green a fejét rázta.

– Nincs a hajón?

– Nincs. Azt mondta, a fedélzeten találkozunk egy órával az indulás előtt. Még el kellett intéznie valamit.

– A fenébe!

Poppy még sohasem hallott ennyi fenét egyszerre, de úgy vélte, nem sok hasznát látná, ha ezt meg is említené a férfinak.

Green ismét felsóhajtott, és olyan arccal hunyta be a szemét, amelyet csakis gyászos nyomorúságként lehetett jellemezni.

– Nincs más választásunk – mondta. – Magunkkal kell vinnünk.

– Micsoda? – kérdezte a férfi.

– Micsoda? – visította Poppy.

– Jóságos isten – morogta Green megdörzsölve a fülét. – Ez az üvöltés a maga szájából jött? – Hatalmasat sóhajtott. – Túl öreg vagyok már ehhez.

– Nem vihetjük magunkkal! – tiltakozott a másik férfi.

– Hallgasson rá! – könyörgött Poppy. – Nyilvánvaló, hogy nagyon okos.

Green barátja erre kicsit kihúzta magát, az arca ragyogott.

– Brown a nevem – biccentett a lánynak barátságosan.

– Öö, örülök, hogy megismerhetem – mondta Poppy, azon tűnődve, hogy nem kellene-e kezet nyújtania.

– Azt hiszed, én magammal akarom vinni? – sziszegte Green. – Asszony a fedélzeten szerencsétlenséget jelent, különösen ez itt.

Poppy ajka szóra nyílt a sértés hallatán.

– Nos – kezdte, de Brown kérdése beléfojtotta a szót.

– Mi a baj vele? Azt mondta, okos vagyok.

– Ami csak azt bizonyítja, hogy egyáltalán nem az. Mellesleg pedig, beszél.

– Ahogy maga is – vágott vissza Poppy.

– Látod? – kérdezte Green.

– Nem olyan vészes – vélte Brown.

– Az előbb még azt mondtad, hogy nem akarod a fedélzeten látni!

– Háát, nem is akarom, de…

– Nincs borzasztóbb egy fecsegő fehérnépnél – morogta Green.

– Rengeteg rosszabb dolog akad – közölte vele Poppy –, és tartsa magát szerencsésnek, hogy sohasem kellett azokat megtapasztalnia.

Green egy hosszú percig csak nézte. Nem tett mást, csak nézte. Aztán felnyögött.

– A kapitány ki fog nyírni minket.

– Nem, hogyha nem visznek magukkal – szólt Poppy sietve. – Meg sem fogja tudni.

– Dehogynem – mondta Green baljóslatúan. – Mindig megtudja.

Poppy az alsó ajkát harapdálva mérlegelte a lehetőségeit. Nem hitte, hogy elfuthatna előlük, különben is, Green elállta a bejárat felé vezető utat. Talán könnyekkel kellene próbálkozni, remélve, hogy sírással hathat a gyengédebb énjükre, de ez feltételezi, hogy van gyengédebb énjük.

Greenre nézett, és tétován, puhatolózva elmosolyodott.

Green tudomást sem vett róla. A barátjához fordult.

– Hánykor… – kezdte, de nyomban elhallgatott, mert Brown nem volt sehol. – Brown! – üvöltötte. – Hová a pokolba tűntél?

– Csak kötelet keresek – bukkant elő Brown feje az egyik ládahalom mögül.

Kötelet? Poppy torka elszorult.

– Jó – morogta Green.

– Nem akar megkötözni, ugye? – nyögte, nehezen préselve ki a szót az elszorult torkán.

– Nem – mondta a férfi –, mégis meg kell tennem, szóval ne nehezítse meg egyikünk dolgát sem, rendben?

– Nem gondolhatja komolyan, hogy küzdelem nélkül hagyom magam megkötözni!

– Pedig reménykedtem.

– Nos, reménykedhet, ha akar, uram, de én…

– Brown! – üvöltötte Green, de olyan erővel, hogy Poppy jobbnak látta befogni a száját.

– Megvan a kötél – jött a válasz.

– Remek. Hozd a másik cuccot is!

– Milyen másik cuccot? – kérdezte Brown.

– Igen, milyen másik cuccot? – tudakolta Poppy idegesen.

– A másik cuccot – türelmetlenkedett Green. – Tudod, mire gondolok. És a rongyot.

– Ja, azt? – értette meg Brown. – Máris.

– Mi az a másik cucc? – faggatta Poppy.

– Higgye el, nem akarja azt tudni.

– Biztosíthatom, hogy téved. Igenis tudni akarom – mondta Poppy, de akkor az eszébe ötlött, hogy talán mégsem.

– Azt mondta, küzdeni fog – emlékeztette a férfi.

– Igen, de mi köze annak…

– Emlékszik, hogy arra panaszkodtam, túl öreg vagyok én már ehhez?

Poppy bólintott.

– Nos, az „ehhez” magában foglalja a küzdelmet is – magyarázta.

Brown közben előkerült. A kezében zöld üveget tartott, amely halványan orvosságos üvegre emlékeztetett.

– Itt van, ni – nyújtotta Green felé.

– Nem mintha nem bírnék el magával – mondta Green, felpattintva az üveg kupakját. – De miért vesződjek? Miért tegyem nehezebbé a szükségesnél?

Poppy erre nem tudott válaszolni. Az üvegre meredt.

– Rá akar kényszeríteni, hogy azt megigyam? – kérdezte suttogva. Bármi volt is az üvegben, borzasztó szaga volt.

Green a fejét rázta.

– Van nálad rongy? – kérdezte Brownt.

– Nincs, ne haragudj.

Green újabb fáradt sóhajt hallatott, és Poppy ruhájának ingvállába tűrt kendőre nézett.

– Használnunk kell a keszkenőjét – mondta a lánynak. – Ne mozduljon!

– Mit művel? – sikoltotta Poppy, és hátrahőkölt, amikor a férfi kirántotta a kendőt az ingvállból.

– Bocsásson meg – mondta a férfi, és furcsa módon úgy tűnt, komolyan is gondolja.

– Ne tegye, kérem – esdekelt Poppy, és igyekezett olyan messzire húzódni, amennyire csak tudott.

De az nem volt messze, tekintve, hogy a háta mögött ott magasodott a barlang fala. Elborzadva figyelte, ahogy a férfi jókora adagot locsol a veszedelmesnek tűnő folyadékból a finom vászonkendőre. A leheletvékony anyag gyorsan átázott, és néhány csepp a földre hullt, hogy ott nyomban felszívódjon a nedves talajban.

– Neked kell lefognod – nézett Green Brownra.

– Ne! – tiltakozott Poppy, ahogy a férfi karja köré fonódott. – Ne!

– Bocsásson meg – motyogta Brown, és úgy tűnt, ő is komolyan gondolja.

Green gombóccá gyűrte a zsebkendőt, és Poppy szájára szorította. A lány öklendezett, és levegő után kapkodott, ahogy a bűzös gőz az orrába hatolt.

Aztán a világ megszűnt létezni körülötte.

Második fejezet

Andrew Rokesby öles léptekkel végigment az Infinity fedélzetén, még egyszer utoljára megvizsgálva mindent, mielőtt aznap délután, pontosan négykor vitorlát bont. Úgy tűnt, minden rendben van a hajóorrtól a tatig, és Brown és Green kivételével mindenki ott volt és felkészült az előttük álló útra.

– Pinsley! – kiáltott fel a kötélzettel foglalkozó fiatalembernek.

– Igen, uram! – kiáltott le Pinsley. – Mit kíván, uram?

– Láttad Brownt és Greent? A barlanghoz küldtem őket némi utánpótlásért.

– Utánpótlásért, uram? – vigyorgott Pinsley. Mindenki tudta, valójában miért küldte Andrew Brownt és Greent.

– Csak egy apró mozdulat a kormánykerékkel, és kapaszkodhatsz, amíg győzöd – figyelmeztette Andrew.

– Odalent vannak, uram – mondta Pinsley még mindig vigyorogva. – Egy negyedórája láttam őket lefele menni.

– Odalent? – visszhangozta Andrew a fejét csóválva. Mindkét férfinak akadt elég tennivalója, semmi okuk nem volt odalent lenni.

Pinsley vállat vont, vagy legalábbis Andrew úgy vélte, hogy így tett. Nehéz volt megállapítani, amikor a nap a szemébe sütött.

– Egy zsákot cipeltek – mondta Pinsley.

– Zsákot? – ismételte Andrew. Egy láda konyakért küldte őket. Minden férfinak megvan a gyengéje, és az övé a kikötőkben a nők, a tengeren a francia konyak volt. Minden este ivott egy pohárkával, vacsora után. Civilizált életmódot folytatott, vagy legalábbis olyan civilizáltat, amilyet akart.

– Igazán nehéznek tűnt – tette hozzá Pinsley.

– Konyakot zsákban – morogta Andrew. – Madre de Dios, mostanra biztosan csak egy halom üvegcserép. Felpillantott Pinsley-re, aki a kötelek rögzítésén dolgozott, aztán a hajó fenekébe vezető keskeny lépcső felé fordult.

A módszeréhez tartozott, hogy mielőtt kifutottak a tengerre, röviden elbeszélgetett a legénység minden tagjával, függetlenül attól, milyen alacsonyan vagy magasan álltak a ranglétrán. Ezzel biztosította, hogy mindenki pontosan tudja a dolgát a soron következő vállalkozásban, az emberek pedig értékelték a tisztelet ilyetén megnyilvánulását. A legénység kicsi volt, de végtelenül hűséges. Andrew tudta, hogy bármikor hajlandók az életüket adni érte. De ez csak annak volt köszönhető, hogy a legénység is tudta, hogy a kapitányuk is kész erre bármikor.

Kétségtelenül Andrew volt a parancsnok, és egyetlen ember sem akadt a fedélzeten, aki ellen mert volna szegülni a parancsainak, igaz, olyan sem akadt, akinek egyáltalán eszébe jutott volna ilyesmi.

– Uram!

Andrew hátranézett. Green volt az, aki nyilván a másik lépcsőn jött fel.

– Áh, szóval itt vagy – jegyezte meg Andrew, és intett a férfinak, hogy kövesse. Green volt a legénység legrégebbi tagja, egy nappal előbb lépett be, mint Brown. A két férfi azóta is vénasszonyok módjára pörölt egymással.

– Uram! – szólt utána Green ismét, és végigfutott a fedélzeten, hogy beérje a kapitányt.

– Beszélj menet közben – utasította Andrew, és hátat fordítva emberének a saját kabinjához vezető lépcső felé indult. – Még van egy kis dolgom a kabinomban.

– De, uram, el kell mondanom, hogy…

– És mi az ördög van a konyakommal? – kérdezte Andrew két fokot véve egyszerre. – Pinsley mondta, hogy egy zsákkal jöttetek a fedélzetre. Egy zsákkal – ismételte a fejét csóválva.

– Úgy van – mondta Green furcsa hangot hallatva, mire Andrew megfordult.

– Jól vagy?

Green nagyot nyelt.

– Az a helyzet…

– Csak nincs valami gond a torkoddal?

– Nincs, uram, csak…

Andrew visszafordult, és folytatta az útját.

– Azért csak nézesd meg Flandersszel. Van rá valami kotyvaléka, ami meggyógyítja. Pokoli íze van, de használ, én vagyok rá a tanú.

– Uram – próbálkozott Green újra, ahogy a kapitány után sietett a folyosón.

– Brown a fedélzeten van? – kérdezte Andrew, és megfogta az ajtókilincset.

– Igen, uram, de, uram…

– Remek, akkor pontosan indulhatunk.

– Uram! – mondta Green szinte kiáltva, és az ajtó elé vetette magát.

– Mi az, Green? – kérdezte Andrew magára erőltetett türelemmel.

Green szóra nyitotta a száját, de bármit akart is mondani, képtelen volt megszólalni.

Andrew a karjánál fogva felemelte és félrerakta az útból.

– Mielőtt bemenne oda… – talált a hangjára mégis Green, de úgy hangzott, mint akit fojtogatnak.

Andrew belökte az ajtót.

Egy nő feküdt az ágyán, megkötözve, a szája felpeckelve, és ha anatómiailag lehetséges lett volna, villámokat lövellt volna a tekintetével.

Andrew egy teljes másodpercig csak nézte, mintegy mellékesen megjegyezve a dús, gesztenyebarna hajat és zöldesbarna szempárt. Hagyta, hogy a tekintete végigvándoroljon a testén – végül is nőről volt szó –, és elmosolyodott.

– Ajándék? – mormolta. – Nekem?

Ha ezt élve megússza, megöl minden egyes férfit a hajón, gondolta Poppy.

Greennel kezdve.

Nem, inkább Brownnal.

Nem, határozottan Green lesz az első. Brown talán szabadon engedte volna, ha alkalma nyílik rábeszélni, de Green megérdemli, hogy a ragya eméssze el.

És minden egyes leszármazottját.

Hmm. Ez azt jelentené, hogy az az undok ember talál magának valakit, aki hajlandó vele összefeküdni, de Poppy erősen kétellette, hogy ez lehetséges. Sőt, gondolta meglehetősen vérszomjasan, egyenesen lehetetlen lesz, mire ő végez vele. Négy fiútestvér ugyancsak sokat taníthat egy lánynak arról, hogy kell aljasul küzdeni, s ha valaha is sikerül szabaddá tenni a lábát, a térdét egyenesen a férfi…

Katt.

Poppy felnézett. Valaki jön.

– Mielőtt bemenne oda… – hallott egy ismerős hangot.

Az ajtó nagy lendülettel kinyílt, de a küszöbön nem Green állt, nem is Brown, hanem egy legalább tíz évvel fiatalabb férfi, és olyan vakítóan jóképű, hogy Poppy biztos volt benne, ha nem lenne felpeckelve a szája, most eltátaná.

A férfinak dús, melegbarna haját napszítta aranyszínű tincsek tarkították, és ördögien vonzó copfba kötötte a tarkóján. Az arca egyszerűen tökéletes volt. Telt, szép vonalú ajka a sarkánál kissé felkunkorodott, azt a hatást keltve, mintha folyton valami csínyen törné a fejét. És a szeme kék volt, de olyan élénkkék, hogy Poppy még akkora távolságról is jól ki tudta venni a színét.

A férfi tekintete ráérősen végigvándorolt rajta, előbb tetőtől talpig, majd visszafelé. Ez volt eddig a legintimebb szemrevételezés, amelynek Poppy valaha is ki volt téve, és a fenébe is, érezte, hogy elpirul.

– Ajándék? – mormolta a férfi, és halványan elmosolyodott. – Nekem?

– Mmmf grrmf shmmf! – nyögte Poppy a kötelékeivel küzdve.

– Öö, erről próbáltam beszélni – mondta Green, aki besurrant a kabinba a titokzatos idegen után.

– Erről? – kérdezett vissza a férfi selymes hangon.

– Róla – helyesbített Green, s a rövid szócska súlyosan lógott a levegőben, mintha Poppy Véres Mária és Medúza keresztezésének eredménye volna.

Poppy haragosan morogva meredt a férfira.

– Nahát, nahát – mondta a fiatalabb férfi a homlokát ráncolva. – Nem a zsánerem, de így is nagyon vonzó.

Poppy gyanakodva figyelte, ahogy a férfi beljebb jön a kabinba. Alig egy tucat szót mondott, de annyi is elég volt ahhoz, hogy tudja, nem valami alacsony származású matrózzal van dolga. A férfi úgy beszélt és úgy is mozgott, mint egy arisztokrata. Poppy ismerte a fajtáját. Az utóbbi két évet azzal töltötte, hogy megpróbált (bár nem igazán) férjet fogni közülük.

A férfi Greenhez fordult.

– Van bármi különleges oka, hogy a hölgy az ágyamon fekszik?

– Megtalálta a barlangot, kapitány.

– Kereste?

– Nem tudom, uram. Nem kérdeztem. Azt hiszem, véletlenül bukkant rá.

A kapitány aggasztóan higgadt tekintettel mérte végig a lányt, mielőtt visszafordult Greenhez.

– Mit javasolsz, mit tegyünk vele?

– Fogalmam sincs, kapitány. De nem hagyhattuk csak úgy ott. A barlang még tele volt a múltkori zsákmánnyal. Ha elengedjük, elmondhatta volna valakinek.

– Vagy magával vihetett volna valamit – mondta gondterhelten a kapitány.

Poppy felmordult a sértésre. Mintha olyan becstelen volna, hogy lopásra vetemedik!

A kapitány felvonta a szemöldökét.

– Úgy tűnik, a hölgynek megvan a saját véleménye a dologról – jegyezte meg.

– Véleménye az van, nem kevés – morogta Green sötéten.

– Valóban?

– Kivettük a szájából a pecket, amíg magára vártunk – mesélte a férfi. – Egy perc, de még annyi sem telt el, és vissza kellett tennünk. Komolyan.

– Olyan borzasztó volt?

Green bólintott.

– Fejbe vert hátulról a kezével.

Poppy elégedetten felmorrant.

A kapitány visszafordult a lány felé, s szinte lenyűgözöttnek tűnt.

– Hátul kellett volna összekötni a kezét.

– Nem akartam olyan hosszú időre eloldozni, míg újra megkötözöm.

A kapitány elgondolkozva bólintott.

– Nem volt időnk kiüríteni a barlangot – folytatta Green –, és különben is, korábban még soha senki sem találta meg. Még akkor is értékes, ha nincs benne semmi. Ki tudja, mit rejthetünk még ott el.

– Most már értéktelen – vont vállat a kapitány, és erős karját összefonta maga előtt. – Kivéve persze, ha megöljük a lányt.

Poppy lélegzete elakadt, a hang még a felpeckelt száj ellenére is hallható volt.

– Ó, ne aggódjon – mondta a kapitány fesztelenül. – Nem szoktunk olyat megölni, akit nem muszáj, nőt pedig sohasem tettünk el láb alól. Bár… – tette hozzá, és szórakozottan megdörzsölte az állát –, volt egy vagy kettő… – Vakító mosollyal nézett fel. – Mindegy, nem számít.

– Igazság szerint, uram… – lépett előre Green.

– Hmm?

– Egy volt Spanyolországban. Málagában?

A kapitány üres tekintettel nézett rá, amíg be nem ugrott neki az eset.

– Ó, arra gondolsz? Sohasem tudtam igazán eldönteni, hogy tényleg nőnemű volt-e.

Poppy szeme tágra nyílt. Kik ezek az emberek?

És akkor, amikor éppen arra gondolt, hogy ez a kettő itt mindjárt kényelmesen letelepedik egy italra, a kapitány precíz, szinte katonás mozdulattal felpattintotta a zsebórája fedelét.

– Kevesebb mint két óra múlva kihajózunk – mondta. – Tudjuk egyáltalán, ki ez a nő?

Green megrázta a fejét.

– Nem árulta el.

– Hol van Brown? Ő tudja?

– Nem, uram – jött a válasz magától Browntól, aki az ajtóban állt.

– Áh, itt vagy – mondta a kapitány. – Greennel éppen erről a váratlan fejleményről beszélgettünk.

– Sajnálom, uram.

– Nem a te hibád – nyugtatta meg a kapitány. – Helyesen cselekedtetek. De ki kell derítenünk, ki ő. A ruhája elegáns – tette hozzá Poppy kék utcai ruhájára mutatva. – Valakinek hiányozni fog.

Közelebb lépett az ágyhoz, és a szájpecek felé nyúlt, de Green és Brown egyszerre ugrott előre, és Green a karját kapta el, míg Brown egyenesen közé és az ágy közé vetette magát.

– Ezt nem akarhatja, uram – mondta Green baljósan.

– Könyörgöm, uram, ki ne vegye a pecket! – esdekelt Brown.

A kapitány megtorpant, és egyik férfiról a másikra nézett.

– Az ég szerelmére, mégis, mit fog csinálni?

A két férfi semmit sem szólt, de elhátrált, majdnem a falig.

– Jóságos isten! – csattant fel türelmetlenül a kapitány. – Két felnőtt ember!

Aztán kivette a pecket.

– Maga! – tört ki Poppyból, gyakorlatilag köpve a szót Green felé.

A férfi elsápadt.

– És maga! – hörögte a lány Brown felé. – És maga! – fejezte a kapitányra meredve.

A férfi a homlokát ráncolta.

– És most, hogy bemutatta kivételesen gazdag szókincsét…

– Megölöm magukat, mind, egytől egyig – sziszegte Poppy. – Hogy merészelnek megkötözni, és csak úgy itt hagyni órákra…

– Csak félóra volt – tiltakozott Brown.

– Óráknak tűnt – dühöngött a lány –, és ha azt hiszik, hogy tétlenül ülök és hagyom, hogy egy csapat idióta kalóz inzultáljon…

A szavai köhögésbe fulladtak. Az az átkozott kapitány visszatette a pecket.

– Jól van – mondta. – Most már tökéletesen értem.

Poppy az ujjába harapott.

– Ez hiba volt – közölte nyugodtan a férfi.

A lány rámeredt.

– Ó, és ha már itt tartunk – tette hozzá mintegy mellékesen a kapitány –, jobban kedveljük a magánzó megnevezést.

Poppy torkából morgó hang tört fel, fogait a pecekbe mélyesztette.

– Kiveszem, ha megígéri, hogy viselkedik.

Poppy gyűlölte. De még mennyire gyűlölte! Öt perc sem kellett hozzá, hogy biztos legyen benne, valószínűleg soha senki sem fog ilyen intenzitással, ilyen buzgalommal, ilyen…

– Ahogy akarja – vont vállat a férfi. – Pontban négykor kihajózunk, ha érdekli.

Azzal megfordult, és az ajtóhoz ballagott. Poppy felnyögött. Nem volt választása.

– Tud viselkedni? – kérdezte a férfi. A hangja bosszantóan selymes és barátságos volt.

Poppy bólintott, de a tekintete lázadón villogott.

A kapitány visszasétált az ágyhoz.

– Megígéri? – kérdezte gúnyosan.

A lány arcizmai haragosan megfeszültek, ahogy bólintott.

A férfi lehajolt, és óvatosan kivette a pecket.

– Vizet – kapkodott levegő után Poppy, és gyűlölte, hogy könyörög.

– Boldogan állok rendelkezésére – mondta a férfi, és vizet töltött egy pohárba az asztalon lévő kancsóból. A poharat a lány ajkához tartotta, mivel annak még össze volt kötve a keze. – Kicsoda ön?

– Számít?

– Most nem, de később lehetséges. Miután visszatértünk.

– Nem vihet magával! – tiltakozott Poppy.

– Vagy magammal viszem, vagy megölöm – vont vállat a kapitány.

A lány álla leesett.

– Hmm, azt sem teheti.

– Feltételezem, hogy nem rejteget pisztolyt a ruhájában – mondta a férfi fél vállal a falnak támaszkodva, és karba fonta a kezét.

Poppy kicsit eltátotta a száját meglepetésében, majd sietve leplezni igyekezett a reakcióját.

– Lehetséges, hogy mégis.

A férfi nevetett. Az ördögbe vele!

– Adok pénzt – mondta gyorsan. Biztos meg lehet vásárolni valamivel a férfit. Végül is kalóz, az isten szerelmére! Vagy nem?

A kapitány felvonta a szemöldökét.

– Gyanítom, arannyal teli erszény sincs elrejtve a ruhájában.

A gúnyos hangot hallva Poppy haragosan rámeredt.

– Persze hogy nincs. De tudok szerezni.

– Azt akarja, hogy váltságdíjat kérjünk önért? – kérdezte a férfi mosolyogva.

– Nem, dehogy! De ha elengednek…

– Senki sem fogja elengedni – vágott a szavába a férfi –, szóval fejezze be…

– Biztos vagyok benne, ha végiggondolja… – szakította félbe Poppy, de ő sem fejezhette be a mondandóját.

– Már mindent végiggondoltam, amit…

– …be fogja látni…

– Nem fogjuk elengedni…

– …nem igazán jó ötlet…

– Mondtam már, hogy nem engedjük el…

– …engem fogva tartani. Biztos, hogy csak útban lennék…

– Befogná végre a száját?

– …sokat eszem, és…

– El szokott egyáltalán hallgatni? – kérdezte a kapitány a két emberéhez fordulva, akik az ajtónál álltak.

Green és Brown a fejét rázta.

– …biztosan csak gond lesz velem – fejezte be Poppy.

Egy pillanatra csend lett, amit a kapitány láthatóan élvezett.

– Ugyancsak remek érveket sorakoztatott fel amellett, hogy megöljük – szólalt meg végül.

– Egyáltalán nem – ellenkezett Poppy. – Ha tudni akarja, ezek mind a szabadon bocsátásom melletti érvek.

– Világos, hogy akarnom kell – morogta a kapitány, majd felsóhajtott, a fáradt hang volt a gyengeség első jele. – Kicsoda maga? – kérdezte újra.

– Tudni akarom, mit terveznek velem, mielőtt elárulom a kilétemet.

– Nincs igazán olyan helyzetben, hogy követelőzhetne, vagy tévedek? – mutatott a férfi lustán Poppy kötelékeire.

– Mit terveznek velem? – kérdezte újra Poppy. Talán ostobaság volt makacskodnia, de ha a férfi meg akarja ölni, úgyis megöli, és mit sem változtat a dolgon azzal, hogy kimutatja az ingerültségét.

A kapitány leült az ágyra, közelsége nyugtalanítóan hatott Poppyra.

– Elárulom, mert az éles nyelve ellenére csakis saját magának köszönheti, hogy itt van.

– Nem igaz – morogta Poppy.

– Sohasem tanul, ugye? – kérdezte a kapitány. – És én még kedves akartam lenni önhöz.

– Bocsánatot kérek – szabadkozott gyorsan Poppy.

– Nem hangzott túl őszintén, de elfogadom – biccentett a férfi –, s bármennyire fáj is, közlöm, hogy a következő két hétben, egészen az utunk végéig a vendégünk lesz az Infinityn.

– Nem! – kiáltott fel Poppy rémülten, mielőtt összekötött kezével befoghatta volna a száját.

– Márpedig attól tartok, így lesz – mondta a férfi komoran. – Tudja, hol a barlangunk, ezért nem hagyhatjuk itt. Miután visszatértünk, kiüríttetem a helyet, és önt elengedjük.

– Miért nem ürítteti ki most?

– Nem tehetem.

– Úgy érti, nem akarja.

– Nem, úgy értem, nem tehetem – ismételte meg a férfi. – Ön pedig kezd az idegeimre menni.

– Nem vihet magával! – Poppy hangja elcsuklott. Legszívesebben sírva fakadt volna. Saját maga is hallotta, hogy érződik a hangján, és a szemét is szúrták a visszafojtott könnyek. Sírni szeretett volna, ahogy évek óta nem sírt, s ha nem sikerül összeszednie magát, itt fog zokogni a férfi előtt… ez előtt a borzasztó ember előtt, aki a kezében tartja a sorsát.

– Nézze – kezdte a kapitány –, együttérzek önnel.

Poppy olyan pillantást vetett rá, amely elárulta, hogy egyetlen pillanatig sem hisz neki.

– Pedig így van – bizonygatta gyengéden a férfi. – Tudom, milyen érzés az, amikor sarokba szorítják az embert. Egyáltalán nem kellemes. Különösen nem olyasvalakinek, mint ön.

Poppy nagyot nyelt, nem tudva eldönteni, bóknak vagy sértésnek szánta-e a férfi a szavait.

– De az a helyzet – folytatta a kapitány –, hogy ennek a hajónak vitorlát kell bontania ma délután. A szél és a dagály kedvező, ki kell használnunk a jó időt. Hálát kellene adnia a teremtőjének, hogy nem vagyunk az a gyilkoló fajta.

– Hová mennek? – kérdezte suttogva Poppy.

A kapitány hallgatott, magában mérlegelve a kérdést.

– Úgyis megtudom, amikor odaérünk – türelmetlenkedett Poppy.

– Ez igaz – ismerte el a kapitány, és a halvány mosoly majdnem felért egy tisztelgéssel. – Portugáliába hajózunk.

Poppy szeme elkerekedett.

– Portugáliába? – visszhangozta elszorult torokkal. – Portugáliába? Tényleg két hétig tart az út?

– Ha szerencsénk lesz, igen – vont vállat a férfi.

– Két hét – suttogta. – Két hét.

A családja kétségbe fog esni. A jó híre örökre oda. Két hét. Teljes tizennégy nap.

– Meg kell engednie, hogy levelet írjak – közölte nyomatékosan.

– Elnézést, hogy mondta?

– Levelet – ismételte Poppy, és nagy nehezen ülő helyzetbe tornázta magát. – Meg kell engednie, hogy írjak egyet.

– És könyörgök, mit írna abban a levélben?

– Egy barátnőmnél vagyok látogatóban – magyarázkodott Poppy –, és ha ma estig nem térek vissza, riadót fúj. Az egész családom jönni fog, elárasztják a megyét. Higgyen nekem – nézett mélyen a férfi szemébe –, nem szeretné, ha ez megtörténne.

A kapitány állta a tekintetét.

– A nevét, hölgyem.

– A családom…

– A nevét – ismételte a férfi.

Poppy lebiggyesztette az ajkát.

– Szólítson nyugodtan Miss Bridgertonnak.

Erre a kapitány elsápadt. Elsápadt! Jól leplezte, de Poppy látta, ahogy a vér kifut az arcából, és a beszélgetés során most először kis diadalérzet suhant át rajta. Nem mintha kiszabadult volna, de ez volt az első győzelme. Apró ugyan, mégis győzelem.

– Látom, hallott már a családomról – mondta kedvesen.

A férfi morgott valamit a bajsza alatt, ami úri körökben biztosan nem hangozhatott volna el. Lassan s láthatóan hatalmas erővel uralkodva magán állt fel.

– Green! – vakkantotta.

– Igen, uram!

– Hozz, kérlek, Miss Bridgertonnak íróeszközt – utasította a férfit, s Poppy neve úgy hangzott az ajkáról, mintha halálos méreg volna.

– Igenis, uram.

Green kisietett, Brown szorosan a nyomában szaporázta.

A kapitány eltökélt arccal fordult vissza a lány felé.

– Pontosan azt fogja írni, amit mondok.

– Már megbocsásson, de ha engedelmeskedem, a barátnőm nyomban tudni fogja, hogy valami baj van. Az ön szavai semmiképp sem olyannak hatnak, mintha én írtam volna őket – érvelt.

– A barátnője úgyis tudja, hogy baj van, amikor ma este nem tér vissza.

– Ez így van, de írhatok olyasmit, amivel megnyugtathatom – vágott vissza Poppy –, de legalább arra rávehetem, hogy ne értesítse a hatóságokat.

A kapitány foga megcsikordult.

– A jóváhagyásom nélkül nem zárhatja le a levelet.

– Ahogy kívánja – mondta Poppy kimérten.

A kapitány mereven nézte, a tekintete egyszerre volt forró és rideg.

– El kell oldoznia a kezem – emelte fel az összekötözött csuklóját Poppy.

– Megvárom, amíg Green visszajön – mondta a férfi átvágva a szobán.

Poppy úgy döntött, nem vitatkozik tovább. Úgy tűnt, a férfi ebben a kérdésben szilárd, akár a kőszikla.

– Melyik ág? – kérdezte váratlanul.

– Parancsol?

– A család melyik ágához tartozik?

A férfi hangja éles, katonásan pattogó volt.

Poppynak már a nyelve hegyén volt valami pimasz visszavágás, de látta a kapitány arcán, hogy ez most nem volna bölcs dolog.

– A somersetihez – felelte halkan. – A vikomt a nagybátyám. Kentben laknak.

A férfi álla megfeszült. A másodpercek csendben peregtek, míg végül Green ismét megjelent, papírt, tollszárat és egy kis üveg tintát hozva. Poppy csendben ült, amíg a kapitány eloldozta a kötelékeit, s halkan sziszegve tűrte a fájdalmat, ahogy a vérkeringése újra megindult.

– Sajnálom – morogta a kapitány, mire Poppy meglepetten ránézett, mert a bocsánatkérés váratlanul érte. – Megszokás – vont vállat a férfi. – Nem szívből jött.

– Nehéz is volt elhinnem, hogy szívből jött – vágott vissza a lány.

A kapitány nem szólt semmit, csak a kezét nyújtotta, amikor Poppy a lábát a földre tette.

– Ugráljak oda az asztalhoz? – kérdezte, mivel a bokája még mindig gúzsban volt.

– Sohasem viselkednék ilyen lovagiatlanul – mondta a férfi, s mielőtt Poppy rájöhetett volna, mit tervez, a karjába kapta és az asztalhoz vitte… és minden ceremónia nélkül a székre pottyantotta.

– Írjon! – parancsolt rá.

Poppy az ujjai közé fogta a tollszárat, és óvatosan belemártotta a tintába, közben az ajkát rágva töprengett, hogy mit írjon. Milyen szavakkal győzhetné meg Elizabetht, hogy két hétig ne értesítse a hatóságokat – és a családot sem – Poppy eltűnéséről.

Drága Elizabeth!

Tudom, hogy aggódni fogsz…

– Mi tart ilyen sokáig? – csattant fel a kapitány.

Poppy ránézett, és felvonta a szemöldökét, mielőtt válaszolt volna.

– Ha mindenképpen tudnia kell, akkor elárulom, hogy ez az első alkalom, amikor magyarázkodó levelet kell írnom, természetesen magyarázat nélkül, az elrablásomról.

– Ne használja az elrablás szót! – mordult rá a kapitány.

– Valóban, azt sem használhatom – helyeselt Poppy, gúnyos pillantást vetve a férfira. – Ami megmagyarázza a késlekedést. Kénytelen vagyok három szót alkalmazni ott, ahol egy normális ember csak egyet használna.

– Ez olyan adottság, amelyről azt hinné valaki, hogy már régóra mesterfokon alkalmazza.

– Ennek ellenére – próbálta letorkolni Poppy a férfit – ez bonyolultabbá teszi az üzenetet.

– Írjon – parancsolt rá a kapitány –, és mondja azt, hogy egy hónapig lesz távol.

– Egy hónapig? – kapkodott levegő után Poppy.

– Mindenre, ami szent, remélem, hogy nem – morogta a férfi –, de így, ha két héten belül visszatér, lesz mit ünnepelni… Nekem – tette hozzá a bajsza alatt motyogva, bár ebben Poppy nem volt biztos. Mindenesetre úgy döntött, elengedi a füle mellett. A férfi eddigi sértései mellett ez szinte nem is számított. Nagy levegőt vett, és folytatta az írást.

…de biztosíthatlak, hogy jól vagyok. Távol leszek egy hónapig, és arra kell hogy kérjelek, senkinek se beszélj az eltűnésemről. Kérlek, ne értesítsd a szüleimet vagy a hatóságokat, mert a szüleim csak aggódnának, a hatóságok pedig akkora felhajtást csapnának, hogy a jó hírem mindörökre odalenne.

Tudom, hogy hatalmas kérés ez, és azt is, hogy ezernyi kérdésed lesz, amikor visszatérek, de könyörgök, Elizabeth, higgy nekem, s én hamarosan mindent megmagyarázok.

Lelki testvéred:

Poppy

– Poppy, mi? – kérdezte a kapitány. – Soha ki nem találtam volna.

Poppy meg sem hallotta.

– Talán Pandora vagy Pauline. Esetleg Prudence{1}, csak az irónia kedvéért…

– A Poppy tökéletesen elfogadható név! – csattant fel Poppy.

A tekintetük találkozott, s a férfié nyugtalanítóan intim volt.

– Még kedves is – mormolta.

Poppy idegesen nyelt egyet, mert észrevette, hogy Green időközben távozott, kettesben hagyva őt a kapitánnyal.

– Azt írtam, lelki testvéred, hogy tudja, nem kényszerből távoztam. Mindig így szoktuk aláírni a leveleket.

A férfi bólintott, és kivette a papírt a lány kezéből.

– Ó, várjon! – tört ki Poppyból, és gyorsan visszavette az üzenetet. – Hozzá kell még írnom valamit.

– Valóban?

– A szobalány – magyarázkodott Poppy. – Ő volt a kísérőm délután, és…

– Volt még valaki a barlangban? – csattant fel a kapitány.

– Nem, dehogy – tiltakozott Poppy élénken –, sikerült tőle megszabadulnom, és Charmouthban hagytam.

– Hát persze hogy megszabadult tőle – morogta a férfi olyan hangon, hogy Poppy haragos oldalpillantást vetett rá.

– A testalkata nem tette alkalmassá arra, hogy elkísérjen – közölte eltúlzott türelemmel. – Egy teázóban hagytam. Higgye el, mindkettőnknek jobb volt így.

– S ön mégis itt végezte, elrabolva, úton Portugália felé.

Ez talált. A fenébe!

– Akárhogy is – folytatta –, Mary gondot okozhat, kivéve, ha Elizabeth megtalálja, mielőtt rájönne, hogy valami nincs rendben. Ha Elizabeth megkéri, hogy semmit se mondjon, akkor nem is fog. Végtelenül hűséges. Mármint Mary. Elizabeth is, de az más dolog.

A kapitány a homlokát dörzsölte, mintha nehézséget okozna neki, hogy kövesse Poppy fecsegését.

– Csak hadd írjam meg a kiegészítést! – csattan fel Poppy, s már írta is:

Utóirat: Kérlek, nyugtasd meg Maryt, hogy jól vagyok. Mondd neki azt, hogy összetalálkoztam az egyik unokatestvéremmel, és úgy döntöttem, hogy vele tartok egy hosszabb utazásra. De erről nem szabad beszélnie senkinek sem. Vesztegesd meg, ha kell. Majd visszafizetem.

– Unokatestvérek? – mormolta kérdőn a kapitány.

– Van belőlük sok – felelte Poppy kissé fenyegető hangon.

A férfi csak enyhén felvonta a szemöldökét, de másképp nem reagált rá. Poppy felé nyújtotta a most már kész üzenetet, a férfi elvette, és vetett rá egy utolsó pillantást, mielőtt gondosan félbehajtotta.

A mozdulat határozott és hátborzongatón végleges volt. Poppy nagyot fújt, mert vagy ezt csinálja, vagy sírva fakad. Várta, hogy a férfi magára hagyja… csak elmegy végre már, de ő csak gondterheltnek tűnő arccal állt.

– A neve rendkívül szokatlan – jegyezte meg végül. – Hogyan kapta?

– Nem is olyan szokatlan – mormolta Poppy.

A kapitány közelebb hajolt, és Poppy nem tudta elszakítani a tekintetét, ahogy a férfi szeme sarkába vidám ráncok gyűrődtek.

– Nem Rose-nak vagy Daisynek hívják.

Poppy nem akart válaszolni.

– A nevemnek semmi köze a virágokhoz – hallotta mégis a saját hangját.

– Nincs?

– A bátyámnak köszönhetem. Azt hiszem, négyéves volt. Az édesanyám megengedte neki, hogy megérintse a hasát, amikor velem volt állapotos, és ő azt mondta, hogy olyan érzés, mintha ide-oda pattognék.

A férfi elmosolyodott, ami hihetetlenül jóképűvé tette.

– Gondolom, folyton az orra alá dörgölte.

Ez megtörte a varázst.

– Meghalt – mondta Poppy, és elkapta a tekintetét. – Öt évvel ezelőtt.

– Részvétem.

– Őszinte, vagy csak a megszokás mondatja önnel?

– Őszinte.

Poppy erre semmit sem szólt, csak az asztalra meredt, és igyekezett felfogni a furcsa valóságot, amelybe csöppent. Kalózok, akik bocsánatot kérnek és részvétet nyilvánítanak. Törvényen kívüliek, akik olyan előkelően beszélnek, mint egy herceg. Kik ezek az emberek?

– Hová kell ezt vinni? – emelte a magasba a levelet a kapitány.

– A Briar-házba – mondta Poppy. – Nincs messze a…

– Az embereim meg fogják találni – vágott a szavába a férfi.

Poppy nézte, ahogy az ajtóhoz sétál.

– Uram! – szólította meg hirtelen. – Öö, kapitány – helyesbített magára dühösen, amiért leurazta a férfit.

A kapitány kérdőn felvonta a szemöldökét.

– A neve, kapitány – mondta, és örült, hogy sikerült utasító, s nem kérdő hangsúllyal kiejtenie a szavakat.

– Igaz is. Andrew James kapitány szolgálatára – hajolt meg kurtán a férfi. – Üdvözlöm az Infinity fedélzetén.

– Semmi „Isten hozta, örülünk, hogy vendégül láthatjuk”?

A férfi nevetve tette a kezét a kilincsre.

– Az még elválik, hogy így lesz-e.

Kidugta a fejét az ajtón, és egy nevet vakkantott. Poppy a férfi hátát nézte, ahogy utasítást adott – és a levelet is a kezébe nyomta – az egyik emberének. Azt hitte, most már tényleg magára hagyja a férfi, de ő újra becsukta az ajtót, nekidőlt, és lemondó arccal végignézett Poppyn.

– Asztal vagy ágy? – kérdezte.

Tessék?!

Meg is kérdezte:

– Tessék?

– Asztal vagy ágy? – biccentett előbb felé, majd a sarok irányába a férfi.

Ez semmi jót nem jelenthetett. Poppy próbálta fürgén kitalálni a kapitány szándékát, s a lehetséges választ is. De csak annyit mondott:

– Ööö…

– Ágy – döntötte el a férfi.

Poppy felsikoltott, ahogy a kapitány ismét a karjába kapta, és az ágyra dobta.

– Mindkettőnknek jobb lesz, ha nem ellenkezik – figyelmeztette.

A lány szeme rémülten tágra nyílt.

– Ó, az ég szerelmére! – csattant fel a férfi türelmetlenül, majd gyorsan összeszedte magát, mielőtt valami istenkáromlás csúszott volna ki a száján. – Nem fogom megbecsteleníteni, Miss Bridgerton. A szavamat adom rá.

Poppy nem szólt semmit.

– A kezét!

Poppynak fogalma sem volt róla, mit akar, de azért felemelte a kezét.

– A másikat! – mondta élesen a férfi, és elkapta a lány bal kezét, azt, amelyikkel írt, mivel a nevelőnője minden erőfeszítése kevésnek bizonyult, hogy átszoktassa, és az ágyrácshoz húzta. Mielőtt Poppy ötig számolhatott volna, a férfi már oda is kötözte.

Mindketten a lány szabad kezére néztek.

– Megpróbálhatja, de úgysem sikerül kioldoznia – jósolta a férfi, és mosolygott az átkozott. – Senki sem tud úgy csomót kötni, mint egy tengerész.

– Ez esetben eloldozná a bokámat?

– Addig nem, amíg ki nem futunk a tengerre, Miss Bridgerton.

– Nem mintha tudnék úszni – hazudta Poppy.

– Dobjuk be talán a vízbe, hogy megbizonyosodjunk, igazat mondott-e? – kérdezte a kapitány. – Inkább, mint hogy máglyát gyújtsunk. Ha a boszorkány megég, ártatlan…

Poppy foga megcsikordult.

– Ha vízbe fulladok…

– Igazat mondott – fejezte be a kapitány széles mosollyal. – Nos, megpróbáljuk?

– Kifelé! – sziszegte Poppy.

A férfi kurtán felkacagott.

– Találkozunk, ha már a tengeren leszünk, kis hazugom.

Aztán, mielőtt Poppynak egyáltalán eszébe jutott volna, hogy hozzávágjon valamit, a férfi már távozott is.

Harmadik fejezet

– Bridgerton – csikorgatta a fogát Andrew, ahogy dühösen végigviharzott az Infinity előfedélzetén. – Bridgerton! – A világ összes fehérszemélye közül annak az egynek, aki belebotlott a barlangba, amelyet egyébként a teljes három év alatt senki sem fedezett fel, pont egy Bridgertonnak kellett lennie.

Ez csak akkor volna rosszabb, ha a nő egy átkozott Rokesby lenne.

Istennek hála, hogy sohasem használta a családnevét a hajón, a teljes legénység csak Andrew James néven ismerte. Szigorúan véve ez nem is hazugság, hisz a teljes neve Andrew James Edwin Rokesby volt. Bölcsebbnek tűnt nem hangoztatni az arisztokrata származását, amikor átvette az Infinity parancsnokságát, s még sohasem örült ennyire annak, hogy így tett, mint most. Ha ez a lány a kabinjában Bridgerton, akkor tudja, kik azok a Rokesbyk, és az katasztrófák egész sorát vonná maga után.

– Bridgerton! – Szinte nyögte a nevet, amivel kiérdemelte az egyik matróza kíváncsi pillantását. Képtelenség lett volna tagadni, Andrew milyen jól ismerte a Bridgertonokat, legalábbis azokat, akik az Aubrey Hallban laktak, alig egy ugrásra Andrew kenti otthonától. Lord és Lady Bridgerton gyakorlatilag második szüleinek számítottak, és hét évvel korábban valóban rokoni kapcsolatba kerültek, amikor George, Andrew bátyja feleségül vette Billie-t, Bridgertonék legidősebb lányát.

Őszintén szólva, Andrew csodálkozott is, hogy ő és Poppy Bridgerton sohasem találkoztak. Lord Bridgertonnak több öccse is volt, és amennyire Andrew tudta, mindnek voltak gyerekei is. Minden bizonnyal többtucatnyi Bridgerton élt szerteszét Angliában. Homályosan rémlett, hogy Billie mesélt neki a somerseti családról, de ha valaha is ellátogattak Kentbe, az olyankor történt, amikor Andrew távol volt, így nem találkozott velük.