Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Émil Zola

SZERELEM

fordította:
Andor Imre

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-874-8 EPUB
ISBN 978-963-559-875-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Un page d’Amour

első kiadás: 1878
az elektronikus változat az 1895. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Henry Ryder (1856 – 1924)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Az éjjeli lámpa ott égett a kandallón egy könyv mögött, melynek árnyéka elsötétítette a szoba felét. Enyhe fény volt, mely a vastag plüss-függöny redőire áradt és kék színben sugárzott a két ablak közt álló mahagóni-ezüstszekrény üveglapjaira. E szoba polgári összhangja, függönyeinek, bútorzatának és szőnyegének kéksége, ez órában sejtelmes bágyadtsággal töltötte el a helyet. És szemben az ablakokkal az árnyék mellett, a szintén plüssel bevont ágy fekete tömeget képezett, melyet csak a takaró halványsága enyhitett. Helén, mellén keresztbefont kézzel, az anya és özvegy nyugodt magatartásával könnyedén felsóhajtott.

A csönd közepett egyet ütött az óra. A városnegyed zaja immár elnémult. Ide, a Trocadero magaslatára, Párizsnak csupán távoli horkolása hatott föl. Helén rövid lélegzete oly csöndes volt, hogy alig emelte keblének szűzies körvonalait. Szép, nyugodt, egészséges álomban pihent; nemes arcéle köré dús fürtökben csavarodott gesztenyebarna haja; feje kissé félrehanyatlott, mintha fülelve aludt volna el. A szoba hátterében nagy kamra ajtaja nyílott.

Semmi nesz. Felet ütött. A szobában uralkodó csöndben az óra ingája is tompán ketyegett. Az éjjeli lámpa szundikált, a bútorzat álomba merült; kis szekrénykén, elaludt lámpa mellett kézi munka hevert. Helén álomban is megóvta komoly, de barátságos arckifejezését.

Mikor kettőt ütött, e béke megbomlott. A kamra sötétségéből halk sóhaj tört elő. Azután vászon suhogása hallatszott és erre ismét csönd lett. Most elfojtott lélegzés zöreje hatott be a kamrából. Helén nem mozdult. De hirtelen fölugrott. Zavaros gyermeki dadogás ébresztette föl álmából. Kezével álomittasan halántékához kapott, midőn tompa kiáltás kihajtotta az ágyból.

- Jeanne! Jeanne! mi bajod? felelj! - kiáltotta.

És mikor a gyermek hallgatott, szaladva fölkapta az éjjeli lámpát és mondta:

- Ó Istenem! nem igen volt jókedvű; nem kellett volna lefeküdnöm.

Gyorsan belépett a szomszéd szobába, melyben ismét mély csend uralkodott. De az olajos éjjeli mécs reszketeg fényt vetett a mennyezetre, hol kerek foltot képezett. Helén a vaságy fölé hajolva, eleinte nem bírt semmit sem kivenni. De később a kékes fény világítása mellett, széjjelvetett párnák és takarók közt Jeannet látta hátravetett fejjel, kemény és merev nyakkal. A szegény édes arcocskát görcs torzította el, szeme tágra nyílt és a függöny szélére meredt.

- Óh Istenem, Istenem! kiáltotta; meghal!

És letéve az éjjeli lámpát végigtapogatta gyermekét. Nem találhatta meg üterét, szívverése mintha elállott volna. A kis karok, a kis lábak erőszakosan összehúzódtak. Erre majd megőrült félelmében és magánkívül kiáltotta:

- Gyermekem meghal! Segítség! Gyermekem! Gyermekem!

Visszatért a szobába, anélkül, hogy tudta volna, hova megy. Azután ismét bement a kamrába és újból térdre vetette magát, az ágy előtt még mindig segítségért kiabálva. Karjaival átölelte Jeannet, csókolta haját, végigtapogatta testét és könyörgött egy szóért, egy válaszért. Csak egy hang, egyetlen egy hang! Mije fáj? akar-e még kis levest tegnapról? talán a levegő ismét életre keltené? És makacsul megmaradt amellett, hogy a gyermek szájából egy hangot halljon.

- Szólj Jeanne, ó szólj egy szót, kérlek!

Ah, Isten! és nem tudni mibe fogjon. És ily váratlanul az éj közepett. Még csak világosság sincs. Gondolatai megzavarodtak. Tovább is csevegett gyermekével, kérdezve őt és helyette önmagának felelve. Bizonyára a gyomorban van a baj oka; nem, a torokban. Ah, semmi baj. Csak nyugalom kell. És megerőltetve összeszedte magát, hogy el ne veszítse eszét. De a tudat, hogy gyermekét mereven karjában tartja, összefacsarta szívét. Szeme rámeredt lányára, a mint a görcstől eltorzulva, lélegzet nélkül feküdt ott. Gondolkodni próbált és ellenállni akart a kényszernek, hogy följajduljon. Hirtelen fölkiáltott, anélkül, hogy akart volna.

Keresztül szalad az ebédlőn és a konyhán kiabálva:

- Rosalie! Rosalie! gyorsan orvost!... a gyermek halálán van!

A cseléd mely a konyha melletti kis zugban aludt, felkiáltott. Helén visszatért. Ingben szaladgált anélkül, hogy a fagyos februári éj hidegét érezné. Hát azt akarja e cselédlány, hogy gyermeke meghaljon! Pedig még alig múlt egy perce. Ismét kiszaladt a konyhába és vissza a szobába.

És sietve, tapogatva vetette magára alsó szoknyáját, a vállára kendőt kötött. Feldöntötte a bútort és mozdulatai hevességével fölforgatta a szobát, melyben még csak az imént mély béke honolt. Azután papucsban maga mögött nyitva felejtve az ajtókat, leszaladt a lépcsőn, hajtva az egyetlen gondolattól, hogy orvost szerezzen.

Mikor a kapus felhúzta a kötetet, Helén kinn volt zúgó füllel és szédülő fejjel. Gyorsan lefutott a Vineuse utcán Bodin doktornál becsöngetett, ki Jeannet már kezelte.

Egy örökkévalóság után azt felelte neki a szolga, hogy az orvost szüléshez hívták. Más orvost nem ismert Passyban. Egy percig föl-alá futott az utcákban, szemét a házakra szegezve. Gyönge, fagyos szél fujt; papucsa alatt, a múlt este lehullott vékony hóréteg csikorgott. És előtte ott állott egyre gyermeke, és a mardosó gondolat, hogy azonnal nem talált orvost, szinte megölte. Egyszerre ismét fölfutva a Vineuse utcán, megragadott egy csengettyűt. Legalább kérdezősködni akart, valaki majd csak felvilágosíthatja.

Mivel senki sem jött, újból csöngetett. A szél meglobogtatta vékony szoknyácskáját és barna fürtjei felborzolva lebegtek feje körül.

Végre kinyílott a kapu és egy szolga azt mondta neki, hogy Deberle doktor úr ép az imént feküdt le. Tehát orvoshoz csöngetett be! Az ég nem hagyta el! Ekkor félretolta a szolgát és belépett a házba.

Itt ismétlé:

- Gyermekem, gyermekem, halálán van! Mondja neki, hogy jöjjön!

Kis házikó volt, függönyökkel teleaggatva. Fölment az első emeletre, egyre harcolva a szolgával és minden ellenvetésére azt felelé, hogy gyermeke halálán van. Egy szobába érve kijelenté, hogy várni akar. De alig hallotta a szomszédságban az orvost fölkelni, közeledett az ajtóhoz és beszólt a résen:

- Gyorsan uram, könyörgöm.... gyermekem meghal!

És mikor az orvos rövid kabátban nyakkendő nélkül megjelent, elvonta őt magával és nem engedett neki időt, hogy teljesen felöltözködjék. Ő, az orvos ráismert. Az asszony szomszédjában lakott és bérlője volt. De a nő is, mikor az orvos az utat megrövidítendő, keresztül vezette őt a két ház közti kerten, ráismert a férfira.

- Ah! hiszen igaz mormogta, ön orvos és én tudtam.... Lássa, majd elvesztem az eszemet. Ah kérem, siessünk.

A lépcsőn azt akarta, hogy az orvos előre menjen. Fönt Rosalie ült Jeanne mellett és meggyújtotta a szekrénykén álló lámpát. Amint az orvos belépett, megfogta e lámpát és rávilágított a gyermekre, mely fájdalmas merevségben feküdt még mindig; csupán a feje hanyatlott oldalt és arca gyorsan vonaglott. Az orvos nem szólt egy pillanatig, hanem egymásra szorította ajkát. Helén remegve nézett rája. Mikor az anya e könyörgő tekintetét látta, suttogta:

- Nem lesz semmi baj; de itt nem szabad őt hagynunk. Levegőre van szüksége.

Helén erős mozdulattal vállára vette a lányt. Szeretett volna kezet csókolni az orvosnak jóságos kijelentéséért és édes érzelem vonult át szívén. De alig tette le Jeannet saját nagy ágyára, midőn a gyermek szegény testét újabb görcsök kezdték rángatni. Az orvos eltávolította a lámpa ernyőjét; fehér fény töltötte el a szobát. Odalépett az ablakhoz, kinyitotta azt és megparancsolta Rosalie-nak, hogy húzza elő az ágyat a függönyök mögül. Helén ismét remegve dadogta:

- De ő meghal uram! Nézze csak, nézze kérem! Már nem ismerek rá!

De az orvos nem felelt, hanem figyelmesen nézte a roham lefolyását. Azután mondta:

- Lépjen be az alkóvba! Tartsa a kezét, nehogy vakaróddzék! Igy, gyöngén, erőszak nélkül... Ne nyugtalankodjék! A krízisnek le kell folynia!

És mindketten az ágy fölé hajolva, fogták Jeannet, kinek tagjai heves lökésekkel vonaglottak.

Az orvos begombolta kabátját, hogy csupasz nyakát elfödje. Helén úgy maradt a mint a házból eltávozott, kendőjébe burkolva, melyet vállára vetett volt. De Jeanne, mikor az őt lefogó kezek ellen védekezni akart, letépte a kendő egy csücskét és az orvos kabátjának egy gombját. Mindketten nem vették észre, mert nem néztek egymásra.

E közben a roham lecsillapult. A kicsike nagy bágyadtságba látszott elmerülni. Az orvos, habár megnyugtatta az anyát, mégis a beteggel foglalkozott, kit még mindig gondosan megfigyelt és végül rövid kérdéseket intézett Helénhez ki az ágy mellett állott.

- Hány éves a gyermek?

- Tizenegy és fél, uram.

Erre hallgatás állt be. Az orvos megrázta a fejét és lehajolt, hogy Jeanne csukott szempilláját felemelje és megnézze a nyákhártyát. Azután, anélkül, hogy Helénre ránézett volna folytatta kérdéseit:

- Már ezelőtt is voltak görcsei?

- Igen, uram; de hatodik évében elmaradtak. Nagyon gyöngécske, de néhány nap óta észrevettem, hogy nem érzi jól magát. Vonaglott, nem igen volt jókedvű.

- Nem ismer-e őrülési eseteket családjában?

- Nem tudok ilyenekről.... anyám mellbetegségben halt meg.

Habozott szégyenkezve, mert nem akarta bevallani, hogy nagyatyja az őrültek házában halt meg. De származása tragikus természetű volt.

- Vigyázzon! mondta az orvos élénken; újabb roham következik.

Jeanne épen kinyitotta a szemét. Egy pillanatig réveteg tekintettel nézett maga köré, anélkül, hogy egy hangot hallatott volna. Azután tekintete megmerevedett, teste visszahanyatlott, tagjai megdermedtek. Arca bíborpiros lett. Egyszerre halálsápadt lett és a görcsök beálltak.

- Eresszen el engem! folytatta az orvos. Fogja meg a másik kezét is.

Odasietett a szekrénykéhez, melyre belépte után orvosságot tartalmazó kézi táskát tett le. Egy üvegcsével kezében visszajött és azt a gyermek orra alá tartotta. De mintha iszonyú ostorcsapás érte volna, a gyermek olyannyira megrázkódott, hogy az anya kezéből kisiklott.

- Nem, nem, semmi éter! - kiabált ez a szagról ráismerve. Az éter iszonyúan hat rája.

Mindkettőjük közös erőlködésének is alig sikerült a gyermeket féken tartani. Erősen vonaglott és teste nyakára és sarkára támaszkodva fölfelé domborodott, mintha ketté akarna törni. Azután visszahanyatlott, ide-oda vetette magát, úgyhogy az ágy széleihez ütődött. Tenyere ökölbe volt szorítva, mely itt-ott kinyílott, hogy ujjaival valami tárgyat keressen a levegőben melyet szétmorzsolhat, keze anyja kendőjébe akadt és belekapaszkodott. De a mi különösen kínozta az asszonyt az volt, hogy, mint mondta, már nem ismer gyermekére. Édes arcú kis angyalának vonásai el voltak torzulva, szeme mélyen benn ült üregében, melyet kék sáv övezett.

- Tegyen valamit kérem, könyörgöm - rimánkodott az asszony - érzem, hogy erőm elhagy.

Épp az imént jutott eszébe egy Marseille-i szomszédja lánya, ki hasonló rohamtól nem ébredt fel többé. Talán csak ámítja őt az orvos, mert kímélni akarja? Minden másodpercben várta gyermeke utolsó leheletét; mert lélegzése most teljesen elakadt. És fájdalmától, boldogtalanságától és rettegésétől lesújtva, könnyekbe tört ki. Könnye lepergett ártatlan gyermeke meztelen tagjaira, melyekről a takarót lerúgta.

De az orvos hosszú, ruganyos ujjaival enyhén kenegette a gyermek nyakának alsó részét. A roham hevessége alább hagyott. Jeanne néhány lassú mozdulat után bágyadtan fekve maradt. Odaesett az ágy közepére, tárt karokkal a vánkoshoz támaszkodó fej lehanyatlott mellére. Mintha a gyermek Krisztus feküdt volna ott. Helén lehajolt és hosszasan homlokon csókolta.

- Vége van? kérdezte halkan. Gondolja, hogy még ezután is lesz rohama?

Az orvos kitérően intett kezével. Azután mondta:

- A többi mindenesetre kevésbé lesz heves.

Kérte Rosaliet, hogy hozzon neki egy korsó vizet és poharat. A poharat félig megtöltötte, két más üvegcse után nyúlt, melyekből néhány csöppet öntött a vízbe és Helén segítségével, ki a gyermek fejét tartotta, ez italból egy kanálnyit összeszorított foga közé öntött. A lámpa igen nagy lánggal égett, fehér fénye bevilágította a szobában uralkodó rendetlenséget, hol a bútorzat halomra volt döntve. A ruha, melyet Helén lefekvés előtt a székre rakott, leesett a padlóra és szanaszét hevert a szőnyegen. Az orvos ki egy fűzőbe botlott fölemelte azt, hogy el ne tiporja. A széjjel vetett ágyból és a szanaszét heverő fehérneműből verbéna-illat szállt föl.

Az asszony egész intim háziassága itt kitárva feküdt. Az orvos maga hozta elő a mosdótálat, megnedvesített egy darab vásznat és halántékára rakta a beteg gyermeknek.

- Asszonyom meg fog hűlni, mondta Rosalie fogvacogva. Talán már be lehetne tenni az ablakot. A levegő mégis csak nagyon éles.

- Nem, nem! kiáltotta Helén; hagyd nyitva az ablakot! ugyebár doktor úr?

Az ablakból pedig gyönge szél fujt be a szobába, meglebegtetve a függönyöket. Az asszony nem érezte. És mégis a kendő lecsúszott válláról, keblének hófehérsége előtűnt. Hátul kócos fürtökben lógott alá felbomlott haja. Ingujja fel volt gyűrve, hogy ez sem akadályozza, hiszen nem gondolt másra, mint gyermekére. És az előtte álló orvos elfoglaltságában szintén nem gondolt már a nyitva felejtett kabátra és a Jeanne által kitépett inggallérra.

- Emelkedjék föl egy kissé, mondta - nem, ne igy! Nyújtsa ide a kezét!

Megfogta a kezét és letolta azt a gyermek feje alá, kinek még egy kanálnyi orvosságot akart beadni. Azután maga mellé hívta. Úgy vette őt igénybe, mint egy asszisztenst és az asszony jámbor megadással engedelmeskedett, mivel látta, hogy gyermeke csillapodott.

- Jöjjön - tegye a gyermek fejét az Ön vállára, mialatt én hallgatódzom.

Helén parancsolatja szerint tett. Most az ágy fölé hajolt, hogy fülét Jeanne szívére illessze. Álla odaért az asszony meztelen vállához és mialatt a gyermeki szív dobogására ügyelt az anya szívének dobbanását is megfigyelhette. Mikor fölemelkedett szájához ért Helén lélegzete.

- Ez oldalról nincs aggodalom, mondta nyugodtan, mialatt öröm vonult be az anya szívébe. Tegye le a gyermeket, nem szabad őt tovább kínoznunk.

De újabb roham jött, ámbár enyhébb volt. Jeanne néhány szót hallatott. Rövid időközökben két ismételt roham állott be. A gyermek oly gyönge volt, hogy az újabb aggodalmat ébresztett az orvosban. Magasra fölfektette tehát fejét és csaknem egy óráig ült vele szemben, figyelve; várni látszott, hogy a lélegzet rendes hullámzása ismét beálljon. Az ágy túlsó szélén Helén várt ép úgy mozdulatlanul.

Lassanként felderült Jeanne arca. A lámpa halk fénnyel világította meg vonásait. A gyermek arca ismét visszanyerte kedves tojásdad kerekségét. Szép, csukott szemére, kékes, átlátszó pilla borult, mely alól a tekintet sötét fényét sejttette. A keskeny orr gyöngén emelkedett és a kissé nagy száj körül mosoly játszadozott. És igy aludt, széjjel bontott tintafekete haján fekve.

Ezúttal vége a rohamoknak! mondta az orvos halkan.

És megfordult, rendbe szedte üvegcseit és menni készült.

- Ó! doktor úr! suttogta az asszony; ne hagyjon el! Várjon még néhány percig! Ha a rohamok ismétlődnének! Önnek köszönhetem gyermekem megmentését!

Az orvos jelezte, hogy már nem kell tartania semmitől. Azonban maradt, hogy megnyugtassa az anyát. Ez aludni küldte Rosalie-t. Nemsokára derengett és a szürke napvilágban láthatóvá váltak a hófedte háztetők. Az orvos betette az ablakot. És ketten itt-ott néhány szót váltottak, halkan, a nagy csönd közepett.

- Nincs komoly jelentősége, higyje el - mondta. Csupán nagy gondozást igényel. Ügyeljen első sorban arra, hogy leánya élete egyforma, boldog és minden rázkódtatástól ment legyen.

Kis idő múlva mondja Helén:

- Jeanne oly gyönge, oly ideges.... nem birok vele mindig. Oly szenvedéllyel, oly féltékenységgel szeret engem, hogy sir ha látja, hogy más gyermeket is csókolok.

Az orvos fejét rázva, ismételte:

- Igen, igen, gyönge, ideges, féltékeny.... Bodin doktor kezeli, ugyebár? Beszélni fogok vele a gyermek felől. Erélyes kezelést akarunk folytatni. Abban a korban van, hol a nő egészsége válságon megy át.

Mikor az asszony ily buzgónak és odaadónak látta az orvost, hálája kitört.

- Ah! doktor úr! - kiáltotta, mennyire köszönöm önnek a nagy fáradtságát!

Azután, mivel hangosan beszélt, az ágy fölé hajolt, félve, hogy Jeannet felébresztette. A gyermek rózsás arccal aludt, gyenge mosollyal ajkán. Az immár nyugalmas szoba fölött álmatag csend lebegett; minden elbágyadt az ablakon beözönlő gyönge napfényben.

Helén ismét ott állt az ágy melletti sikátorban. Az orvos az ágy túlsó szélén szemben állt vele. És köztük halk lélegzéssel aludt Jeanne.

- Atyja gyakran betegeskedett, folytatta Helén az orvos kérdéseire visszatérve. Én ah! én mindig jól éreztem magam.

Az orvos, ki még alig nézett rája, fölemelte szemét, és mosolygott, oly egészségesnek és erősnek látta. Az asszony is mosolygott, szelíd jóságos modorában. Pompás egészsége boldoggá tette őt. És az orvos nem vette le róla szemét. Sohasem látott arányosabb szépséget. Magas termetű, gesztenye hajú Juno volt, kinek barna fürtjei aranyszínű fényben csillogtak. Ha lassan félre fordította fejét, arcéle egy szobor komoly tisztaságában tűnt fel. Szürke szeme és fehér foga felderítette arcát. Kerekded, kissé erős álla, értelmes és határozott kifejezést adott arcának. De a mi bámulatba ejtette az orvost, az fenséges meztelensége volt. A kendő még félrecsúszva csüggött vállán, keble födetlen volt, karja szintén. Aranybarna, vastag hajfonat esett le vállára és kebléhez simult. És rosszul megkötött szoknyájában állva felbontott hajjal, megóvta fenséges tisztaságát és szégyenét e férfi tekintete alatt, kinek szívében nagy zavar támadt.

Az asszony is egy percig vizsgálgatta az orvost. Deberle doktor 35 éves férfi volt, simára borotvált, kissé hosszúkás arccal, okos szemmel és keskeny ajkkal. Mikor az asszony ránézett, észrevette, hogy nyaka fedetlen. És igy álltak szemben egymással, az alvó Jeanne-nal közöttük. De ez az imént még mérhetetlen űr, mintha megszűkült volna. A gyermek lélegzete igen gyönge volt. Ekkor Helén lassan összehúzta vállán a kendőt és beleburkolódzott, mialatt az orvos begombolta kabátját.

- Mama, mama! dadogta Jeanne álmában.

Fölébredt. Mikor szeme kinyílt, meglátta az orvost és nyugtalankodni kezdett.

- Ki ez? - kérdezte. De az anya megcsókolta.

- Aludj, édes gyermekem! Beteg voltál, ez úr barátunk!

A gyermek elbámult. Semmire sem emlékezett. Az álom ismét erőt vett rajta és elaludt, halk hangon és mosolygó arccal dadogva:

- Ó, fáradt vagyok. Jó éjt, anyuska! Ha a te barátod, úgy az enyém is lesz!

Az orvos összeszedte holmiját. Halkan köszönt és elment. Helén egy pillanatig ügyelt gyermeke lélegzetére. Azután az ágy szélén ülve kuszált gondolatokba merült el. A lámpa, melyet elfelejtettek eloltani, beleégett a világos napba.

II.

Másnap Helén azt tartotta, hogy illő lesz Deberle doktornak megköszönni fáradozását. A kíméletlen modor, mellyel kényszeritette őt, hogy kövesse, a Jeanne ágya mellett eltöltött éj, zavarba ejtették őt, mivel e szolgálat, véleménye szerint, messze túlhaladta az orvos hivatásos kötelességét. Mégis két napig habozott, oly okokból, melyeket maga sem mondhatott volna meg. E habozás az orvossal foglalkoztatta őt. Egy reggel találkozott vele és elrejtőzött előtte, mint egy gyermek. Utóbb nagyon bosszantotta őt e félénkség. Nyugodt és egyenes természete föllázadt az életébe belenyúló e zavar ellen. És elhatározta, hogy még aznap lerója az orvosnak háláját.

A kicsike rohama keddről szerdára virradó éjjel állott be és most szombat volt. Jeanne már teljesen felépült. Bodin doktor, ki igen nyugtalankodott mikor megérkezett, Deberle doktorról azon tisztelettel beszélt, mellyel a szegény öreg kerületi orvos beszél a fiatal, gazdag és már hírneves kollegáról. El is beszélte, hogy a vagyon Deberle papától származik, oly embertől, kit egész Passy nagy tiszteletben tartott. A fiúnak csak annyi fáradsága volt, hogy másfél milliót és nagyszerű praxist örökölt. Különben - folytatta -, pompás ember és igen hízelgő volna reá nézve, ha kis Jeanne barátnője drága egészsége fölött tanácskozhatna vele.

Három óra felé Helén lányával lement a lépcsőn: csak néhány lépést kellett tenniük a Vineuse utcában, hogy a szomszédos ház előtt csöngethessenek. Mindketten még mély gyászba voltak öltözve. Frakkos és fehér nyakkendős inas nyitotta ki előttük az ajtót. Helén rögtön ráismert a nagy szőnyeggel bevont lépcsőházra; csupán jobbról és balról álló virágcsoportok vonták még magukra különös figyelmét. Az inas kis terembe vezette őket, rezeda függönyökkel és rezeda-bútorokkal. Megállt és várt. Helén megnevezte magát:

- Grandjean asszony.

Az inas rendkívüli ügyességgel lökte be a fekete-sárga szalon ajtaját és meghajtva magát jelenté:

- Grandjean asszony.

Helén úgy érezte a küszöbön, hogy vissza kell mennie. A kandalló sarkában, keskeny kereveten ülve, fiatal hölgyet pillantott meg, ki ruháival egészen elfödte azt. Szemben vele idős hölgy ült, ki sem kalapját, sem sálját nem tette le, tehát nyilván vendég volt.

- Bocsánat, mondta Helén halkan: Deberle doktor úrral kívántam beszélni. És ismét megfogta Jeanne kezét, kit maga előtt eresztett be a terembe. E fiatal hölgy hirtelen megjelenése zavarba ejtette őt. Miért is nem kérdezősködött az orvos után? Hiszen tudta, hogy alig lesz otthon.

Deberle asszony éppen elbeszélését fejezte be gyors, kissé éles hangon.

- Ó! csodálatra méltó! Mily realizmussal hal meg! Nézze igy szúrja keresztül mellét, hátraveti fejét és egészen elzöldül.... Biztosítom Önt, ezt látni kell, Aurelie kisasszony....

Erre fölemelkedett és ruhája hatalmas suhogása közben, egészen az ajtóig jött, lebilincselő kedvességgel mondva:

- Szíveskedjék belépni asszonyom.... férjem nincs itthon. De higyje el, igen boldognak érzem magam.... Bizonyára a kisasszony ki a múlt éjjel annyit szenvedett. Kérem, foglaljon helyet egy pillanatra.

Helén kénytelen volt leülni, míg Jeanne félénken ült le egy másik szék szélére. Deberle asszony ismét leült kis kerevetére és kedves mosolyával folytatta:

- Ma éppen fogadó napom van. Igen, szombaton fogadok. Ilyenkor Pierre mindenkit a szalonba vezet. múlt héten egy ezredest vezetett be hozzám, kinek podagrája volt.

- Elment az esze Juliette! suttogta Aurelie kisasszony, egy elszegényedett öreg barátnője, ki csecsemő kora óta ismerte Deberle asszonyt.

Rövid szünet állt be. Helén szétnézett a szalon gazdagságán, a fekete és aranyszínű függönyökön, melyek csillagfényben ragyogtak. Mindenütt virág állott és az ablaküvegeken keresztül, a kertből élénk világosság özönlött be a szobába, hol igen meleg volt, valóságos gőzfürdői melegség. A kandallóban egyetlen fatuskó lángolt. Helén látta, hogy a szalon csillogása szerencsésen megválasztott keretet képez Deberle asszony sötétfekete hajához és hófehér bőréhez. Az asszony kicsiny volt, húsos, lassú és kecses. Ez arany közepett, a dús sötét hajzat alatt, sápadt arcszíne csak úgy csillogott a tűz visszfényében. Helén csodálatraméltónak találta őt.

- A görcsök mégis csak borzasztóak, - folytatta az orvos neje a társalgást. - Kis Lucienem is ebben szenvedett, de igen zsenge korban. Oh, mily rettegést élt ön át, szegény asszonyom. Nos, Istennek hála, a kedves kicsike úgy látszik ismét egész jól van.

És igy fecsegve, ő is szemügyre vette Helént, meglepve és elragadtatva fenséges szépségétől. Sohasem látott nőt ily királyi magatartással. Csodálata önkéntelen mosolyban jutott kifejezésre, mialatt Aurelie kisasszonnyal egy pillantást váltott. Mindketten oly naiv gyönyörrel szemlélték Helént, hogy ez is mosolyogni kényszerült.

Most Deberle asszony nyújtózkodott kerevetén és az övén lógó legyezőt megfogva, kérdezte:

- Ön nem volt tegnap a Vaudeville-ban, asszonyom?

- Én sohasem járok színházba, - válaszolt Helén.

- Ó! a kis Nannie pompás volt, pompás! oly realizmussal hal meg! Nézze igy! Így szúrja át fűzőjét, visszaveti fejét és egészen elzöldül... A hatás nagyszerű volt.

Az ajtó megnyílt. Az inas mutatkozott.

- Chermette asszony - Tissot asszony.

Két hölgy lépett be nagy toillete-ben. Deberle asszony gyorsan előlépett és fodros ruhájának uszálya oly nehéz volt, hogy valahányszor meg akart fordulni, mindig egy lábmozdulattal hátra kellett vetnie. Erre egy percig fuvolahangok gyors fecsegése hangzott egybe.

- Mily szeretetre méltó ön!

- Hiszen önt nem is látni...

- Ugye találkozunk a tombolánál?

- Bizonyára, hogyne!

- Ó! Le se ülhetünk. Még legalább két tucat helyen kell látogatást tennünk.

- De talán csak nem akarnak rögtön ismét elfutni?

És végül a két hölgy leült a kanapé szélére. Erre a fuvolahangok valamivel élesebbé váltak.

- Nos, tegnap szintén a Vaudeville-ban?

- Ó, pompás volt!

- Azt mondják, hogy lenyel valamit, a mitől elzöldül.

- Nem, nem, e mozdulatok fenségesek; de előbb mégis csak be kell azokat tanulni.

- Csodálatos, igazán!

A két hölgy fölemelkedett és eltűnt; a szalon visszahanyatlott előbbi csöndességébe. A kandallón jácintok terjesztettek átható illatot. A kertből egy pillanatra civakodó verebek zaja hatott föl. Deberle asszony mielőtt leült, felhúzta az ablak hímzett tüllfüggönyét. Aztán ismét helyet foglalt szalonja legenyhébb arany világításában.

- Bocsánatot kérek, az embert úgy ostromolják.

És ezután nagyon affektáltan csevegni kezdett Helénnel. úgy látszott, hogy részben ismeri történetét, bizonyára a tulajdonát képező ház fecsegéseiből. Tapintatos merészséggel, melybe barátság is látszott vegyülni, beszélt vele férjéről és ama rettenetes halálról a du Bar szállóban a Richelieu-utcában.

- És önök épen akkor érkeztek ugyebár? Azelőtt sohasem volt Párisban? Ez rettenetes lehet, ily gyászeset ismeretlen emberek közt, hosszú utat követő reggel és ha az ember még azt sem tudja, hova tegye lábát.