© Szlavicsek Judit, 2025

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Első kiadás

Borítóterv © Müller Péter

Szerzőfotó © Bolega Niki

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-559-3

Családomnak

She says

I think he did it but I just can’t prove it

I think he did it but I just can’t prove it

I think he did it but I just can’t prove it

No, no body, no crime

Taylor Swift:

no body, no crime (Feat. HAIM)

Buffalo Springfield: „For What It’s Worth”

1

Alsóörs magasságában, az északi oldalon, a kenesei forduló felé hajózva, az Ellison nevű 27 lábas túravitorlás fedélzetén

2024. július 18., csütörtök, délelőtt tíz óra körül, a Kékszalag rajtja után egy órával

Hartig Erna lő egy fotót a telefonjával a tengernyi vitorláról, ami körülveszi őket a vízen, aztán beteszi a fülesét, és koppra nyomja a zenét.

Hogy nevezte el Sallai Kornél a Messenger-csoportot, amiben a Kékszalagon való indulás részleteiről írogattak? Balatoni kalózok? A hideg rázza ki ettől a kifejezéstől, ahogy jelenleg kábé mindenkitől ennek a kurva hajónak a fedélzetén.

Mély levegőt vesz, beletartja az arcát a menetszélbe, és behunyja a szemét, mielőtt még a mellette ülő nő újra megszólalhatna. Évának hívják, egy éve ment hozzá Sallaihoz, és Ernát halálra idegesíti, amióta csak megismerte – de már késő.

Mert Éva vagy unatkozik, vagy tényleg a fejébe vette, hogy mindenáron vele fog az egész verseny alatt beszélgetni.

– Ééés? – kérdezi elnyújtott, nyafogós hangon, amit Erna sajnos még az üvöltő zene ellenére is meghall, bár igyekszik úgy tenni, mintha nem így lenne. – Mit mondtál? Mikor jelenik meg a következő könyved?

Erna nyel egyet, és erősen fontolgatja, hogy nem vesz róla tudomást. Végül sóhajt, kettőt ráüt a fülesre, hogy a zene elhallgasson, és a napszemüvegén keresztül ránéz Évára.

– Az idei már megjelent. Ahogy azt tegnap este is mondtam.

– Igen, azt mondtad!

Továbbra is affektál, Erna pedig érzi, ahogy a feszültség, ami már előző este óta nő benne, lassan teljesen elemészti.

Vajon miért beszél most Éva ilyen furcsán? És miért erőlteti a beszélgetést? Erre gondol, aztán a nő férjére néz, aki a hajókormány mögött áll, és őket figyeli. És akkor megérti. Sallai megint úgy nézi őt. Egy ideje már észrevette. Az utóbbi időben a férfi óvatosnak szánt, ámde mégis szembetűnő figyelemmel tünteti ki. Erna még mindig nem tudja megnevezni az érzelmet, amit a dolog kivált belőle. Jobb napokon imponáló, a rosszabbakon simán kínos, és ez a nap – bármilyen extra is a Kékszalag miatt – kifejezetten nem jó nap, mert még előtte áll…

Megrázza a fejét, hogy elhessegesse a gondolatot.

– Akkor? Mire gondolsz pontosan? – A hangja rideg, ezt ő is tudja, és már folytatná ugyanígy, amikor Pogány András, aki épp vele szemben ül – még a térdük is összeér a szűk helyen –, kisegíti.

– Tudod, Erna mondta, hogy úgy érdemes csinálni, ha az olvasók tudják, hogy az évnek mindig ugyanabban az időszakában számíthatnak tőle az új könyvre.

Erna hálásan rámosolyog, Sallai Éva viszont nem nyugszik.

– Azt tudom, hogy aaaz – hosszan elnyújtja az a-t a szóban – már megjelent, de én nem is arra gondoltam. Hanem, hogy nem készülsz-e valami másra? Tudod…

Erna hirtelen szívja be a levegőt, köhögni kezd, aztán Pogány szemébe néz, mintha a férfi segíthetne. Nem érti. Mégis mi a francot akar tőle ez a nála jó tíz évvel fiatalabb és nyilvánvalóan féltékeny fiatal feleség? És miért kérdezi most pont ezt?

– Valami másra? – A hangja halk, elnyomja a szél fütyülése és a kötelek okozta zaj, ahogy ütemesen az árbóc oldalához csapódnak. Közben a szíve akkorákat üt, hogy attól tart, a szűk pólón át az is látja, akinek nem kellene. Megismétli, mert most már tényleg tudni akarja: – Hogy érted, hogy készülök-e valami másra? Krimiszerző vagyok, egy sorozatot írok.

– De én most arra gondolok, hogy mikor kezdesz el írni valami rendeset, érted? Olyan okos vagy, és a te családi háttereddel, tudod…

– Szívem, békén hagynád Ernát, ha megkérlek rá szépen? – szól rá Sallai, gyakorlatilag kiabál.

Erna rápillant: meglehetősen jól néz ki a sötétkék vitorlásbermudában, fehér galléros pólóban, vitorláskesztyűben és baseballsapkában. Talán csak szemüvegének konzervatív kerete árulkodik róla, mennyire kontrollmániás és korlátolt tud lenni általában.

– Semmi baj. Szívesen válaszolok – feleli, és lassan kiveszi a füleseket, beteszi őket a tokba. A hajó hirtelen csapást vált, és az ő oldalukra dől kicsit, amitől ő önkéntelenül felszisszen. – Konkrétan most arra gondolsz, hogy egy kétszeres Kossuth- és Munkácsy-díjas festőművész unokájaként rangon aluli, hogy én csak szaros krimiket írok?

Sallai Éva meglepődik, és most zavarban van – pedig pont erre próbált célozni, és ezt mindenki tudja, aki hallotta a beszélgetést.

– Ugyan, dehogy! Néha úgy szólsz az emberhez, hogy a vér is megfagy az ereiben! Csak arra voltam kíváncsi, nem tervezed-e, hogy valamikor egyszer kipróbálod magad egy másik műfajban is, valami komolyban, tudod. Mert szerintem te vagy olyan tehetséges, hogy képes lennél rá, hogy…

Ekkor valaki félbeszakítja.

– Köszi, Éva! Szerintem Erna tökéletesen érti, mit akarsz mondani, és az van, hogy szerintem a legkevésbé se szorul rá a tanácsaidra. Jelenleg ő az egyik legnépszerűbb krimiszerző, szóval szerintem nézd a vizet, vagy mit tudom én! – Erna meredten figyeli Vikit, akitől ez a váratlan, ingerült kirohanás érkezett, és aki eddig mintha itt se lett volna: kizárólag a vizet kémlelte a rajt óta, és fényképezett. Pogány jobbján ül, ölében egy méregdrágának tűnő Leica fényképezőgéppel, és történetesen az ő felesége.

Erna most erős késztetést érez, hogy felálljon, odalépjen hozzá, és addig ölelje, míg Viki már könyörög, hogy hagyja abba. De nem teszi. Eszébe jut az előző este, amikor kettesben kajakoztak Ábrahámhegy és Balatonrendes között, és arra gondol, bárcsak egészen odáig visszatekerhetné az időt, de erre sajnos nem képes.

Már döntött. Végig fogja csinálni, habár ebben a pillanatban másra se vágyik, mint hogy az idő lelassuljon, vagy akár álljon is meg, és a mai este annyira távol maradjon, hogy jó ideig ne is kelljen gondolnia rá.

– Oké, azért nem kell leharapni a fejemet – motyogja Éva.

Erna érzi, hogy a légzése megnyugszik, és eldönti, hogy mostantól a Balatonra és a Kékszalagra fog koncentrálni. Újraindítja a zenét, ad magának néhány másodpercet, hogy a szívéig érjenek a gitár éles, szexis, ugyanakkor melankolikus hangjai, aztán, ahogy az énekes is megszólal, feláll, és elindul a hajó orrába, a többiekre vissza se néz.

Előbb a baumba, aztán az árbócba kapaszkodik, végül már a hajó szélén végigfutó, alacsony korlátot fogja, miközben egyensúlyozva kiér az orr elejébe, hogy leüljön a barátnője mellé.

Vadász Alíz rá se néz, pedig észre kellett vennie, hogy valaki szorosan mellé telepszik, de semmi. Nem mozdul, nem nyitja ki a szemét. Hatalmas fejhallgató van rajta, de olyan, amit manapság már senki sem használ, talán csak otthon.

Erna egy ideig nézi őt.

Ismerem?

Az utóbbi hónapokban szinte folyamatosan csetelt ezzel a nővel, mégsem biztos benne, vajon tudja-e, ki ő valójában. A kétely most is odaül melléjük, és eszébe sincs távozni többé.

Erna hátradől, rátámaszkodik a kezére, és kidülleszti a mellkasát, hogy teleszívhassa a tüdejét levegővel, aztán körülnéz. A látvány lenyűgöző, képtelen betelni vele. Megpróbálja mondatokká formálni, mit érez, és mit lát, aztán átfut az agyán, hogy talán írhatna egyszer egy könyvet, ami a Kékszalagon játszódik. Persze majd csak az után.

A mezőny még mindig nagyrészt egyben van. A katamaránok nyilván már rég elhúztak előre – azok nem is úsznak, sokkal inkább repülnek, hatalmas dupla, fekete vitorláik késpengeként hasítanak bele a víztiszta égbe.

A szél nem túl erős, Erna érzi, hogy északról jön. Miközben a több száz vitorlást nézi, ahogy azonos szögben dőlve haladnak Kenese felé, arra gondol, hogy még lefújhatná az egészet. Annyiban hagyhatná, és csinálhatna mindent úgy, ahogy eddig. Rövid időre elönti a kényelmes, megszokott élete utáni nosztalgia, és majdnem le is győzi, mert tényleg egyszerűbb lenne, ha nem tenne semmit.

Csak egy baj van vele. Hogy már nem ezt akarja. Végre egyszer kockáztatni akar, hogy érezze: él.

Előkotorja a telefonját a zsebéből, aztán percekig bámulja a kijelzőt, végül készít egy fotót a dagadó vitorlák színes tengeréről, és anélkül, hogy írna mellé bármit is, elküldi a férjének.

Bennett: „Vois sur ton chemin” (Techno Mix)

2

Még mindig az Ellison nevű 27 lábas túravitorlás fedélzetén

2024. július 18., csütörtök, este tizenegy körül

A feketeség hirtelen hidegfehérbe vált körülöttük, ahogy több távoli villám fénye egyszerre robban be az éjszakába. Az üvöltés a hajó orra felől érkezik.

– Ernaaa!!!

Sallai Éva kinéz jobbra, és azonnal észreveszi a tajtékos hullámok között vergődő Hartig Ernát – vagyis inkább a világoskék vitorláskabátja fényvisszaverő csíkját.

Az agya vészhelyzeti üzemmódba vált.

– Ember a vízben! – ordítja.

A pillanat törtrésze alatt tudatosul benne, hogy ezt most neki kell megoldania, mert a férje a kormányt tartja, a többiek meg egyszerűen alkalmatlanok rá. És egyébként is. A férje számít rá, hogy jól fog teljesíteni ebben a kiélezett helyzetben.

Előremegy Vadász Alízhoz, aki megkövülten bámulja a vizet, erősen megrázza a vállát, és az arcát maga felé fordítja.

– A szemed folyamatosan rajta legyen, a kinyújtott karoddal meg mutasd, hogy hol van! Egy pillanatra se téveszd szem elől! Érted?

Alíz, mint aki álomból ébredt, határozottan bólint, és rögtön engedelmeskedik. Éva agyán átfut a gondolat, hogy ahhoz képest, hogy eddig úgy viselkedett, mint egy holdkóros vagy mint egy drogos – legalábbis ahogy ő egy drogost elképzel –, most hirtelen teljesen összeszedett lett. Aztán eszébe jut még valami, de azt azonnal igyekszik is elfelejteni.

Otthagyja Vadászt, elindul hátra a többiekhez, és látja, hogy a férje valamit kiabál, de az esőnek és a szélnek olyan erős a hangja, hogy Éva alig érti.

– Hogyan?

– Nem fogok tudni rendesen mellé fordulni, és nem akarok ráfutni! Érted? Be kell érte ugranod!

Éva egy pillanatig arra gondol, hogy mégis érdemes lenne megpróbálni, de nincs idő, hogy most ezen vitatkozzanak. Egymásra néznek, bólint, és leveszi a vízhatlan dzsekijét.

A feladat ismerős az év elején letett vitorlásvizsgája tananyagából. Vizuális típus, így szinte látja maga előtt az összefűzött jegyzetet: valahol a lap közepén kezdődik a bekezdés, jujrózsaszín szövegkiemelővel húzta ki a címet meg a fontosabb pontokat. De a valóság nem egy vizsga. A valóságban, ha megbuksz, nincs utóvizsga, és a következmények alól sincs feloldozás.

Már egy órája behúzták a grószt, és szinte teljesen bereffelték az orrvitorlát, mikor megjött a nyugatról érkező zivatarzóna kifutószele, és egyértelművé vált, hogy a meteorológiai jelentés által beígért vihar tényleg eléri a mezőny végén haladó több tucat túravitorlást.

Éva figyeli, ahogy a férje most gyors mozdulatokkal behúzza az orrvitorla maradék részét is, közben érzi, hogy felpörgeti az adrenalin.

Az Ellison oldalról kapja a széles hullámokat, és imbolyogva hánykódik a habzó vízen. A villámok néha olyan gyors egymásutánban követik egymást, hogy szinte nappali világosságot keltenek az éjszakában.

Egyedül vannak.

Az északi part mentén haladtak, egy-egy villámlás fényében már látszik is a nádas valahol a távolban.

Éva a magasba emeli a karját, és gondolatban még egyszer végigveszi, mit kell majd tennie, miközben a férje a derekára köti a kötelet. Jól kell csinálnom – dübörög az agyában, bár tudja, hogy az a görcsös igyekezet, amivel mindenáron próbál megfelelni a férfinak, értelmetlen, és az esetek többségében nem is jár sikerrel. Most azonban más a helyzet. Most tényleg muszáj engedelmeskednie neki. Mert ez most nem kettőjük ügye, ez most nem az elbaszott házasságukról vagy a talán soha nem is létezett szerelmük utáni sóvárgásáról szól. Itt egy másik ember élete a tét.

Egy erősebb hullám lök egyet a hajón, mindketten megtántorodnak. Sallai Kornél ránt egy utolsót a csomón, hogy leellenőrizze, jól tart-e. Éva, mintha csak most ocsúdna fel, lenéz a kötélre a derekán, és azt kérdezi:

– De ezt nem a reffkötéllel kell? – Újra eszébe villan a tananyagnak ez a része, és vár egy pillanatot, de a férje határozottan megrázza a fejét, úgyhogy csak annyit mond neki: – Meg tudom csinálni. – Aztán ugrik is.

Azonnal elmerül, de rögtön taposni kezd. A víz hűvösebb, mint gondolta, vagy csak a stressz átveszi az irányítást az érzékelése felett. Kitörli a szeméből a vizet, de hátulról eléri egy nagy hullám, és átcsap rajta. A feje újra víz alá kerül, nyel egyet, és emlékeztetnie kell magát, hogy a mentőmellény fenntartja. Próbál egyenletesen lélegezni, és elkezdi magának mantrázni: Minden rendben lesz.

Erna csak kéthullámnyival van távolabb, látszik, hogy egész jól boldogul. Szó sincs fuldoklásról, hisz a mentőmellény őt is a felszínen tartja, csak az erős hullámzás akadályozza abban, hogy a hajó közelébe kerülhessen. Éva erős karcsapásokkal elindul felé, és mielőtt bármi történne, valahogy előre érzi, hogy ezt a helyzetet meg fogja oldani.

Úgyhogy nem is ezen aggódik.

A hullámok újra és újra átcsapnak felette, egyszer nyel is egy nagyot a vízből, de odaér hozzá, és azt üvölti neki:

– Fordulj a hátadra, húzni foglak!

Két dolog kattog az agyában.

Az egyik egy furcsa, szinte alattomos gondolat – nincs köze hozzá, őt nem érinti, egyszerűen csak befészkelte magát a tudatába, és nem ereszti el, amióta meglátta, ahogy Vadász Alíz Erna nevét üvölti. Miért? Vagy még inkább: hogyan? Hogyan esett be a vízbe Erna, mikor a hajó minden imbolygása ellenére egyszer sem dőlt akkorát, vagy olyan váratlanul, ami miatt bárki a vízbe zuhanhatott volna? Miért került a vízbe valaki, ha a külső körülmények nem voltak ennyire rosszak?

Aztán rögtön utána benyomul a másik gondolat. Mostanra ez lett a fontosabb, ott liheg a nyakában, ott nyaldossa az arcát minden csapódó hullámmal együtt, ott lüktet a halántékában, és miközben a hóna alatt átkarolja Ernát, és visszaüvölt a hajóra – „Húzhatod!” –, arra gondol, hogy miért a fallkötelet kötötte rá a férje, mikor ő kristálytisztán emlékszik rá, hogy a tanfolyamon úgy tanították, ennél a mentésnél mindenképpen a nagyvitorla baumjához rögzített reffkötelet kell használni.

És arra is emlékszik, hogy miért jegyezte meg ennyire pontosan: mert azt mondták, a fallkötelet használni viharban nagyon veszélyes lenne.

A hullámok ugyanis a hajó oldalának csaphatják az embert, és akkor nemcsak a vízbe esett halhat meg, hanem az is, aki beugrik érte.

Taylor Swift: „no body, no crime” (Feat. HAIM)

2024. július 20., szombat, 22:21

TOVÁBBRA SEM TALÁLJÁK A KRIMIÍRÓNŐT, AKINEK AZ IDEI KÉKSZALAGON VESZETT NYOMA

Címkék: #Kékszalag#Balatonfüred#vihar

BALATONFÜRED – A népszerű írónő egy hattagú csapat tagjaként vett részt a versenyen. A viharos időben a vízbe esett, ezt követően egy mentőcsónak partra tette az ábrahámhegyi kikötőnél. Ekkor mindössze néhány percnyire volt saját nyaralójától. Azóta nem látta senki, életjelet nem adott magáról, családja kétségbeesetten keresi.

Második napja nem találják az ismert magyar krimiírónőt.

Mint korábban hírt adtunk róla, az idei Kékszalag mezőnyére csütörtökön az esti órákban egy nyugatról érkező, markáns hidegfront miatt erős széllel és esővel csapott le a vihar. A vízi rendőrök és vízimentők összehangolt munkával mentették a viharos szélben bajba jutott hajókat, több tucat zátonyra futott, felborult vagy nádasban rekedt vitorlásnak nyújtottak segítséget. Az anyagi kár jelentős, személyi sérülés szerencsére nem történt.

A police.hu honlapján eltűntként keresett Hartig Erna, aki országos ismertséget szerzett, miután a tavalyi évben megnyerte a népszerű Árulók – Gyilkosság a kastélyban című krimirealityt, este tizenegy órakor esett a vízbe egy túravitorlás fedélzetéről.

A csapat egyik tagja sikeresen kimentette, ezt követően viszont a nő úgy döntött, elhagyja a hajót, így a Kékszalagot biztosító mentőcsapat RUPERT motorosa az ábrahámhegyi kikötőben partra tette, azóta azonban senki nem látta, és nem adott életjelet magáról.

Mivel családi és egyéb körülményei nem utalnak arra, hogy önszántából tűnt el, a Veszprém Vármegyei Rendőr-főkapitányság életvédelmi osztályának munkatársai eltűnés miatt indítottak nyomozást az ügyben, és várják mindazok jelentkezését, akik bármit tudnak a nőről.

Személyleírása:

Hartig Erna 35 éves, 168 centiméter magas, átlagos testalkatú, haja szőke, vállig érő, szeme barna.

Eltűnésekor világoskék, vízhatlan vitorlásdzsekit, fekete vitorlás-rövidnadrágot és fehér vitorláscipőt viselt.

Különös ismertetőjele a bal alkarján viselt színes tetoválás, amely a könyvei címeinek felirata.

A rendőrség kéri, hogy aki bármilyen információval rendelkezik az ügyben, tegyen bejelentést a nap 24 órájában elérhető 06-80-555-111-es Telefontanú zöldszámon, illetve a 112-es segélyhívón.