Takács Tibor

A
párttitkár
halála

Egy 1956-os gyilkosság
történetei

részlet

Budapest, 2021

MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM
Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Copyright © Takács Tibor, 2016
Borítókép © Magyar Fotográfiai múzeum

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter
Szerkesztette Szendi Nóra
Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 038 3

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Nem akartam előszót írni. Nem akartam, mert amit konvencionálisán egy előszóban szokás elmondani (a tárggyal való találkozás, a téma jelentőségének indoklása és minden olyan személyes motívum, amelyet a szerző szégyell a főrészben fejtegetni), az itt a munka érdemi részét képezi. Aztán mégis fontosnak tartottam, hogy – a félreértések elkerülése végett – előrebocsássam: ez a könyv nem egy mindentudó történész elbeszélését nyújtja, nem megfellebbezhetetlen válaszokat ad, inkább hipotéziseket állít fel, és még több kérdést fogalmaz meg. Pedig egy látszólag banális témával foglalkozom, azzal, hogy honnan tudjuk és mit tudhatunk arról, mi történt a múltban, konkrétan 1956. december 10-én, Gyónon. Munkám középpontjában tehát a történetírás kezdetben magától értetődő, később kárhoztatott, majd „visszatérő” alapegysége áll: az esemény.

Az alkotás különböző fázisaiban az MTA Bolyai János Kutatási Ösztöndíj, a Nemzeti Kulturális Alap és az OTKA K-104408 számú programja, továbbá mindezekkel párhuzamosan munkahelyem, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára támogatását élveztem. Az előszó lehetőséget nyújt arra is, hogy köszönetet mondjak ezeknek az intézményeknek, továbbá mindazoknak, akiktől rengeteg megjegyzést, véleményt, kritikát, javaslatot és tanácsot kaptam. Nekik nem tudok mást mondani, mint Jaume Cabré katalán író (elnézést kérek mindazoktól, akikkel nem vagyok tegező viszonyban): „Az évek során, amíg a regény lassan növekedett az életemben, sokaktól kértem véleményt és segítséget. Olyan sokan vagytok, és oly hosszú ideig alkalmatlankodtam nálatok, hogy attól félek, kifelejtenék egy-egy nevet. Így aztán a nagylelkűségetekre apellálva inkább valamennyiőtöknek egyszerre mondok köszönetet, és remélem, mindannyian érintve érzitek magatokat. Mélységesen hálás vagyok nektek.”1

Az elbeszélés nehézségei

1956. december 10-én a Pest megyében, a Dabasi járásban található Gyón községben meghalt a Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) ideiglenes járási intézőbizottságának vezetője, Biksza Miklós. A halálát közvetlenül egy fejlövés okozta, és a rendelkezésre álló nagyszámú tanúbeszámoló alapján abban sincs okunk kételkedni, hogy a párttitkárt1 azt megelőzően több helybéli tettleg bántalmazta. Tehát: a párttitkár halott. És akkor mi van? – kérdezhetné bárki. Igazság szerint meg is kérdezte egyik folyóiratunk szerkesztője egy – végül meg nem jelent – kéziratom kapcsán. A témát lekicsinylő megjegyzése előbb felháborított, később elgondolkodtatott: hiszen a szóban forgó tanulmányom, amint ez a könyv is, éppen arról szól, hogy mi van akkor, ha/miután meghal egy párttitkár 1956 decemberében. Arról, hogy milyen eseményt alkottak meg akkor és azóta egy vezető funkcionárius haláláról.

Pár évvel ezelőtt – amint mondani szokás, véletlenül – kerültem az 1956-os forradalom Pest megyei történéseit feldolgozó munkába, melynek eredménye egy Böőr Lászlóval közösen írt könyvfejezet lett.2 A kutatás során akadtak a kezembe a dabasi járási párttitkár meggyilkolása kapcsán keletkezett nyomozati iratok. Rengeteg volt belőlük. Talán éppen ez irányította a figyelmemet az esetre: az alig másfél-két óra történéseire vonatkozó több száz vallomás azzal a reménnyel töltött el, hogy meg tudom ragadni a történelmi pillanatot, hogy alaposan megismerhetem a múlt egy apró szeletét. Amikor először olvastam az esettel kapcsolatos dokumentumokat, még láttam is – vagy látni véltem, de a kettő ez esetben ugyanaz –, ahogy Biksza Miklós kibontott kabátban, pisztollyal a kezében rohan a Pest megyei falu utcáin. Tudom, ez csak a beszámolók olvasásakor a képzeletem alkotta kép volt (a szövegek, így a levéltári dokumentumok is, sokkal inkább beszélnek, semmint tükröznek), ám kétségtelenül ez késztetett a pillanat utáni hajszára. Nincsenek illúzióim: a múltat – Gyónt 1956. december 10-én – sosem láthatom meg; ami a szó szoros értelmében véve látható belőle, az legfeljebb a Biksza Miklós holttestéről készített fénykép.3

A pillanat azért is illant el a szemem elől, mert a gyóni esettel kapcsolatban több tucat szemtanú több száz beszámolója maradt fenn, amelyek a legtöbb részletben ellentmondanak egymásnak. Ezek olvastán egyre gyakrabban jutott eszembe Gustave Le Bon kijelentése. A tömeglélektan klasszikusa a sedani, a Waterlooi és a solferinói csaták elemzése alapján arra a megállapításra jutott, hogy a tömeget alkotó emberek megfigyelései teljes mértékben megbízhatatlanok, vagyis éppen azok az események rekonstruálhatók a legkevésbé hitelesen, amelyeket a legtöbb ember figyelt meg. Le Bon ebből azt a következtetést vonta le, hogy a „történelmi munkákat a puszta fantázia termékei gyanánt kell tekintenünk. Nincs más bennük, mint rosszul megfigyelt eseteknek fantasztikus elbeszélése, föleresztve holmi találomra csinált magyarázatokkal. Gipszet habarni hasznosabb mesterség, mint az időt ilyen könyvek írásával fecsérelni.”4 Mit ne mondjak, munkám során sokszor éreztem úgy, hogy követnem kellene a tanácsát. (És talán az olvasóban is felmerül majd, vajon miért nem tettem így…)

A „pillanat megragadásának” lehetetlen – és, valljuk be, értelmetlen – vállalkozása helyett figyelmemet az engem és a múltbeli pillanatot elválasztó távolságra fordítottam: mit tudhatok arról, mi történt Gyónon 1956. december 10-én? Abból a triviális, bár sokak számára talán kiábrándító tényből indultam ki, hogy időutazásra senki, még a történész sem képes, így kutatásom tárgya nem maga a múlt, hanem olyan jelenbeli entitások, amelyekről jó okkal feltételezem, hogy belőlük visszakövetkeztethetek a múltra. Amennyiben nem szerezhetek közvetlen tapasztalatokat a múltról, akkor értelemszerűen nem tapasztalatból fogadom el a különböző szövegek megállapításait a múltbeli valóságra vonatkozó forrásul, hanem bizalmi alapon, Philippe Lejeune kifejezésével élve egy referenciális paktum alapján.5 Ennek működését kiválóan megvilágítja egy Umberto Ecótól származó példa. „Tisztában vagyok azzal, hogy vannak dolgok, amiket közvetlen tapasztalatból tudunk, s ha valaki önök közül azt mondaná, hogy egy örvös tatu van a hátam mögött, nyomban megfordulnék, hogy lássam, igaz volt-e az információ, vagy hamis. Azt hiszem, megegyezhetünk abban, hogy a teremben nincsenek örvös tatuk […]. [A]amikor majd ezek az előadásaim megjelennek könyv alakban, az olvasók el fogják fogadni tényként, hogy 1993. április 14-én ebben a teremben nem voltak örvös tatuk; ám nem a saját tapasztalatuk alapján fogják elfogadni, hanem abból a meggyőződésükből kiindulva, hogy én komoly ember vagyok, és helytállóan tudósítottam az e teremben 1993. április 14-én fennállt helyzetről.”6

Én sem saját tapasztalatból tudom, hogy 1956. december 10-én a Pest megyei Gyón községben megkergették és megverték, majd lelőtték, pontosabban egy személy, Kövecses Ferenc lelőtte Biksza Miklós dabasi járási párttitkárt, hanem azért, mert bízom a korabeli rendőrség, az ügyészség, a bíróság, a párt és a tanácsok készítette iratokban, magyarán a kádári megtorló hatalom bürokratikus kompetenciájában. A referencia tehát még a hivatalos iratok esetében sem eleve adott: lehet, hogy a referencia igényével születnek, ám nem magától értetődően vonatkoznak a valóságra, hanem a szerző és az olvasó közötti hallgatólagos megegyezés alapján. Természetesen nem lehet kizárni, hogy az iratokat hamisították, vagy – a „klasszikus” ötvenes évek kirakatpereihez hasonlóan – az ügyben kihallgatott valamennyi személyt teljességgel hazug vallomásokra kényszerítették. Bár éppen a vallomások nagy száma és különbözősége miatt ezt nem hiszem, ám még ha így volna is, az ügyben keletkezett szövegek alkalmat adnának az 1956 utáni megtorlás vizsgálatára. A jelzetthez hasonló egyezség áll fenn a történeti munkák szerzője és címzettje között is. Vagyis e sorok olvasója is jó okkal feltételezi (hiszen minden jel arra mutat, hogy tudományos alkotást, nem pedig tudományos-fantasztikus regényt tart a kezében), hogy az eset, amelyről írok, az 1956. december 10-ei Biksza-gyilkosság, valóban megtörtént, vannak rá vonatkozó dokumentumok, és nem én találtam ki az egészet. Ezt kell hinnie, más egyebet nem tehet.

Annak, hogy az „ahogy volt” és a történész között szövegek tornyosulnak, azért van jelentősége, mert a „szöveget mindig valaki valamilyen céllal írta, az esemény valamilyen módon kódolva van benne” – állapítja meg Jurij Lotman. A történész elsődleges feladata tehát a dekódolás. Ez a művelet alapvetően különbözik a pozitivista szövegkritikától, amely csak a forrásszövegek szerzőinek szándékos (politikai) előítéletéből, esetleg tudatlanságából származó „torzításaira” érzékeny, miközben a történész saját korának politikai, tudományos és egyéb képzeteit kéri számon a régmúlt korokon, a vizsgálati kritériumokat értéksemlegesnek tételezve. A szövegek dekódolása ezzel szemben a szövegalkotók által használt kódrendszer rekonstrukciójára irányul, amelynek révén megállapítható, hogy mit tartottak közlésre érdemesnek ők, azaz mit tekintettek tényeknek. A történésznek ugyanis tudatában kell lennie, hogy „egyetlen dokumentum sem tükrözi az élet teljességét, s hogy a realitás milyen hatalmas rétegei nem számítanak ténynek” a szerzőik számára, következésképpen nem is rögzítették azokat. Egy szöveg csak a létrehozójának lehet egyértelmű, mindenki más, így a kutató számára is interpretációra szorul. Lotman a történész feladatát lényegében a fordítási praxisban jelöli meg: a historikus „abból indul ki, hogy a forrásdokumentumot egy másik nyelven írták, amelynek grammatikáját neki kell helyreállítania”. Emellett természetesen nem mondhat le a szövegek saját értelmezéséről sem, kiválasztva azokat az elemeket, amelyek számára jelentőséggel, ezáltal jelentéssel bírnak.7

Lássuk tehát, miről is szólnak forrásaink!

Megtorlás

Az ellenforradalom megalkotása

Ahhoz, hogy megtudjuk, miről szólnak a Biksza-gyilkossággal összefüggésben keletkezett szövegek, mindenekelőtt azt kell megállapítanunk, kik és milyen célból hozták létre azokat. Az első kérdés viszonylag egyszerűen megválaszolható: a forrásként felhasználható dokumentumok döntő többsége a gyilkosság után lefolytatott bűnvádi eljárások során keletkezett, azzal a céllal, hogy a feltételezett bűnösöket elítéljék. Annak megállapításához tehát, hogy mit tekintettek tényeknek a szövegek alkotói, elsőként az 1956-os forradalom utáni megtorlás áttekintése szükséges. Kronológiai értelemben a megtorlás követte a forradalmat, episztemológiai értelemben azonban fordítva áll a dolog: a jelenből nézve „1956”-hoz „1957”-en keresztül vezet az út. Nem törekszem a leszámolás rendszerének és folyamatának kimerítő ismertetésére, csupán a megtorlással kapcsolatos legfontosabb, a téma szempontjából lényeges szövegek áttekintésére vállalkozom. Elsősorban arra vagyok kíváncsi, milyen történeteket alkotott 1956-ról a november 4-e után berendezkedett hatalom és ezzel összefüggésben miben jelölte ki a számonkérés fő irányát. Mindezek során használni fogom a „kádári hatalom” és az általa működtetett „megtorlás”, „megtorló gépezet” kifejezéseket, mint amelyek segíthetik a történeti megismerés és értelmezés folyamatát. Reményeim szerint azonban a Biksza-gyilkosság vizsgálata lehetőséget teremt e fogalmak problematizálására is.

Kádár János kormányának november 4-ei programfelhívása szerint az október 23-án megindult tömegmozgalom még olyan nemes célokat követett, mint például a bűnök (!) kijavítása vagy a nemzeti függetlenség, ám a Nagy Imre-kormány gyengesége és a mozgalomba beférkőzött „ellenforradalmi elemek” növekvő befolyása következtében már a munkás-paraszt hatalmat biztosító rendszer alapjai kerültek veszélybe. A reakciós erők kihasználták az elkövetett hibák feletti jogos elégedetlenséget, és megtévesztették a becsületes dolgozókat és fiatalokat. A kormányprogram hangsúlyozta: az új kormány „nem tűri meg, hogy a dolgozókat bármi ürügy alapján üldözzék azért, mert a legutóbbi idők eseményeiben részt vettek”.8 Kádár János november 26-ai rádióbeszédében megerősítette kormányának november 4-én tett „ünnepélyes ígéretét”, miszerint „egyetlen dolgozónak sem lehet bántódása amiatt, mert az október 23-án kezdődött tömegmegmozdulásokban részt vett”, az ellenforradalmárokat, ellenforradalmi uszítókat és a közönséges bűncselekményeket elkövetőket azonban ingadozás nélkül felkutatják, ártalmatlanná teszik és felelősségre vonják. Kádár nyíltan kijelentette: „a népi demokratikus rendszer olyan rendszer, mely demokrácia a munkások, parasztok és a szellemi dolgozók számára, de diktatúra a kizsákmányolók számára. Demokrácia a demokraták számára, de diktatúra az ellenforradalmárok és fasiszták számára.”9 A distinkció pár héttel később, az 1957. január 6-án közzétett kormányprogramban hivatalossá is vált, amely leszögezte: a proletárdiktatúrában a demokrácia és a szabadság csak a munkásokat, a dolgozó parasztokat és a néphez hű értelmiségieket illeti meg. Az ellenforradalmároknak, az imperialista ügynököknek, az uszítóknak és társaiknak azonban nem lehet részük a szabadságban, az ő osztályrészük csak a szigorú büntetés és megtorlás lehet.10

A november 4-ei értékelésnek felelt meg a fehér könyvek, vagyis az Ellenforradalmi erők a magyar októberi eseményekben című kiadványsorozat december elején megjelent első kötetének koncepciója is. Ez a Rákosi-Gerő-féle zsákutcás politika elleni széles körű népmozgalomról szól, amelyben a dolgozók százezrei szálltak síkra a nemzeti érzést súlyosan sértő politika felszámolásáért, a szocializmust építő népi demokratikus rendszer megerősítéséért és továbbfejlesztéséért. Az iromány éles különbséget tesz a népi tömegmozgalom és a tervszerűen előkészített, a nyugati hatalmak által is támogatott, a jogos elégedetlenséget kihasználó fegyveres ellenforradalom között: ez utóbbi címszó alatt szinte kizárólag a fegyveres csoportokról, a lincselésekről, továbbá volt nyilasok, csendőrök és más reakciós elemek aktivizálódásáról olvashatunk.”11 Részben az „ünnepélyes ígéretek” miatt, részben mert nem állt rendelkezésére megfelelő eszköz, a kádári vezetés kezdetben a fegyveres csoportok felszámolására és a közrend megteremtésére koncentrálta erejét. Ennek érdekében vezették be 1956. november 12-én az egyszerűsített büntetőeljárást, majd egy hónappal később a rögtönbíráskodást. Utóbbit kifejezetten azzal indokolták, hogy „az ellenforradalmi elemek, hivatásos bűnözők, felelőtlen zavarkeltők” akadályozzák a rend helyreállítását, és megfélemlítik „a becsületes dolgozókat”.12 A közbiztonsági őrizet decemberi bevezetése elsősorban szintén a közrend helyreállítását, a közbiztonság megszilárdítását gátló tevékenységek megakadályozását célozta.13

A statárium bevezetésének előzményei jól mutatják a megtorlás politikai célzatosságát. A Magyarországon tárgyaló szovjet pártvezetők november 26-án a következőről tájékoztatták Moszkvát: „Beszéltünk Kádár elvtárssal annak szükségességéről is, hogy az államellenes felkelés miatt letartóztatottak közül minél előbb ki kell választani 5-7 embert, akiket – az ellenforradalom elrettentése és az országon belüli minél gyorsabb rendteremtés érdekében – el kell ítélni és agyon kell lőni, a kegyetlenkedésekben és a terrorban való, a reakció magyarországi uralmának napjaiban tanúsított aktív részvételükért.”14 Kádár János egyetértett a szovjet javaslattal, ám az újabb megbeszélésen Münnich Ferenc miniszterelnök-helyettessel együtt ragaszkodott ahhoz, hogy az érvényes magyar törvények alapján felállított hadbíróság járjon el a perekben. „A hadbíróságnak joga van gyorsan határozatot hozni, s az elkövetett bűnökért kimondhatja a legsúlyosabb büntetést; polgári személyek esetében az akasztást, katonáknál az agyonlövést. […] A hadbíróság – mint a magyar elvtársak elmondták – a nép szemében eléggé tekintélyes bírósági szerv, melynek kötél vagy golyó általi halálos ítélete kellő hatást gyakorolna az országban.” Megállapodtak abban, hogy a bíróság elé állítandó személyeket a magyar pártvezetők a KGB elnökével, Szerovval közösen választják ki.15 Ezeknek az embereknek az ítéletét tehát már az előtt meghozták, hogy megindult volna ellenük az eljárás, sőt az eljárás alapját képező jogszabály megszületett volna.

November végére a kádári vezetés belátta, hogy tömegbázis híján hatalma megszilárdításában kizárólag a rákosista káderekre és az államvédelmi apparátusra támaszkodhat. Mindez kihatott az október-novemberi események megítélésére is, amit az MSZMP Ideiglenes Központi Bizottságának több napig tartó tárgyalás és vita után 1956. december 5-én elfogadott határozata jelez. A pártvezetés az október 23-án kezdődött események kirobbanását négy tényezővel magyarázta: a Rákosi-Gerő-klikk súlyos hibáival, amellyel szemben jogosan harcoltak „a kommunisták és a párton kívüli demokratikus tömegek”; a jogos elégedetlenséget kihasználó, Nagy Imre és Losonczy Géza vezette pártellenzék tevékenységével; „a Horthy-fasiszta és a magyar kapitalista-földesúri ellenforradalom” szervezkedésével; továbbá a nemzetközi imperializmus aknamunkájával. A hivatalos vélemény szerint az október 23-án a fővárosban tüntető fiatalok többségét a korábbi vezetés súlyos hibái és vezetési módszerei feletti elkeseredettség vitte az utcára, és nem kívántak letérni a szocializmus építésének útjáról. Az este megkezdődött fegyveres felkelést viszont a néphatalom megdöntésére és a szocialista vívmányok eltörlésére irányuló ellenforradalomként bélyegezték meg. A forradalom tömegmozgalom-jellegét persze Kádárék sem tagadhatták, ezért az eseményekbe becsületes szándékkal bekapcsolódó tömegek megtévesztettségét hangsúlyozták, akik nem látták, hogy tevékenységükkel az ellenforradalom céljait mozdítják elő.16 A határozatot elfogadó ülésen Kádár egészen nyíltan meg is fogalmazta, hogy a megtévesztettség hangsúlyozása a párt számára a tömegtámogatás elnyerése szempontjából politikai jelentőséggel bír.17

1957 elejére – a megerősödő keményvonalasok nyomására, de nem függetlenül a nemzetközi fejleményektől, mindenekelőtt a szovjet-jugoszláv kapcsolatok ismételt megromlásától sem – a kádári vezetés feladta a kétfrontos harcot, és az „ellenforradalom” és a „revizionizmus” elleni küzdelem érdekében visszafogta a „szektás” jelenségek elleni fellépést.18 Ez az elmozdulás jól tetten érhető Kádár János 1957. február 17-én a párt Pest megyei aktívaértekezletén elmondott beszédében. Kádár mindenekelőtt a helyes szóhasználatra hívta fel a Pest megyei kommunisták figyelmét, arra, hogy az októberi eseményeket nem szabad forradalomnak nevezni. Ez arra utal, hogy a november 4-e előtti terminológia nemcsak a szélesebb közvéleményben, hanem a párttagok, sőt a pártaktivisták körében is szívósan tovább élt még 1957 februárjában is. A párt első embere arról persze nem beszélt, hogy az 1956 értékelésében képviselt eszmei szilárdsága hosszabb folyamat eredményeként, jelentős szovjet befolyásra alakult ki.19 A beszéd ebben az értelemben Kádár János helyének, ha tetszik, azonosságának a megteremtésére irányuló törekvésként is olvasható. Számunkra azonban most nem az ő személye a fontos, hanem a megye kommunistáinak szánt üzenete. Az elfogadás előtt álló párthatározatnak megfelelően Rákosi és társai bűnét egyszerű hibává enyhítette, ami pusztán abban merült ki, hogy a hatalomtól megrészegedve „elvesztették a józan mértéküket”, és lenézték a tömegeket. Ezzel szemben Nagy Imre áruló volt, aki tudatosan megtévesztette a társait, köztük Kádárt is, és politikájával megbontotta a párt egységét (ennél nagyobb bűnt Kádár el sem tudott képzelni), így döntő felelőssége volt abban, hogy a nehéz időszakban a kommunista párt nem állt a helyén.20 (Kádár üzenete célba ért, szavait, különösen a proletárdiktatúra mindkét oldalának – az ellenséggel szemben diktatúra, a tömegeknek demokrácia – az erősítéséről szóló frázisait a megyei pártvezetők mantraszerűen idézték a következő hetek és hónapok vezetőségi ülésein.)

Az új értelmezésnek megfelelő, 1957. február 26-án elfogadott párthatározat a fő veszélynek immáron visszamenőlegesen is az ellenforradalmat, különösen a „Nagy Imre-Losonczy-féle csoportot” tekintette, míg a „szektás” hibákról csak egyszer tett említést, teljesen negligálva jelentőségüket. A sztálinizmus és rákosizmus elleni küzdelem „hamis jelszóvá” vált, amelynek örve alatt támadást intéztek a kommunista párt ellen, kihasználva „a régi pártvezetés által elkövetett hibák miatt a tömegek egy részében meglevő jogos elégedetlenséget” (kiemelés tőlem). A határozat az ellenforradalom bázisát a volt gyárosokban, földbirtokosokban, kulákokban, horthysta tisztekben, csendőrökben jelölte meg, elismerve ugyanakkor, hogy még december közepén is jelentékeny tartalékokkal rendelkezett az alsóbb, dolgozó rétegek – kismértékben munkások és parasztok, nagyobbrészt értelmiségiek, főleg fiatalok, diákok és egyetemisták – körében, akik „ideológiai megzavarásában” óriási szerepet játszottak Nagy Imréék.21 Azt, hogy ezzel kialakult 1956 végleges olvasata, jelzi, hogy az 1957. júniusi pártértekezlet a februári párthatározathoz hasonlóan értékelte az októberi eseményeket. Az elfogadott határozat hangsúlyozta: a jó szándékú, de megtévesztett, csak kisebb hibát elkövető dolgozókkal szemben nem a megtorlás, hanem a megnyerés módszerét kell alkalmazni.22 (A Népszabadság a párthatározatot közlő, 1957. június 30-ai száma, benne a fenti szövegrész ceruzával kiemelve, a forradalom dabasi járási vezetőinek a peranyagába is bekerült.23 Domián Ferenc, a járási nemzeti bizottság elnöke – akit decemberben járási tanácselnök-helyettesnek választottak meg, és ilyen minőségében hurcolták el 1957. február 26-án –kihallgatása során hivatkozott is arra, hogy a Kádár-kormány amnesztiát hirdetett az október 23-a és november 4-e között elkövetett cselekményekre, és hogy őt ugyanazért kívánják felelősségre vonni, amiért 1956 novemberében és decemberében még dicséretben részesült.24

Nem árt nyomatékosítani: a kádári vezetés nem a bűnvádi eljárások során feltárt tények alapos és mélyreható elemzése alapján jutott arra a következtetésre, hogy 1956 októberében és novemberében ellenforradalom zajlott Magyarországon. Már csak azért sem tehette ezt, mert a perek épphogy csak elkezdődtek 1956 végén, 1957 elején. Éppen ellenkezőleg, ahhoz, hogy a forradalom alatt történtek miatti eljárások egyáltalán megindulhassanak, szükség volt arra, hogy a politikai vezetés megalkossa a maga történetét az 1956. őszi eseményekről, amelynek keretei közt ellenforradalmi bűncselekményként értelmezhették a résztvevők tetteit. Ennek hiányában a bírák csak a kormány november 4-ei felhívására és Kádár rádióbeszédére támaszkodhattak, amely olyannyira „megzavarta” őket, hogy még 1957 tavaszán is figyelmeztetésre szorultak: egyik nyilatkozat sem jogszabály, így nem jogforrás a bíróságok számára, nem jelentenek amnesztiát, vagyis az ellenforradalmi bűncselekményeket elkövető személyeket természetesen meg kell büntetni.25 Figyelmesen olvasva a felhívást és rádióbeszédet, világossá válik, hogy egyik sem ígért általános büntetlenséget, csupán a dolgozók üldözését nem kívánták megengedni, amiért részt vettek az október 23-án kezdődött tömegmegmozdulásokban – vagyis az ellenségesnek tekintett személyek, a fegyveres harcok résztvevői és a forradalmi bizottságok, munkástanácsok vezetői esetében szó sem volt megbocsátásról.

Az október 23-án induló tömegmozgalom és az ellenforradalom közötti különbségtétel az előbbiben részt vevő „jó szándékú”, „megtévesztett” tömegek megnyerését szolgálta, a „dolgozók” és az „ellenforradalmárok” közötti distinkció ugyanakkor az osztályharcos jelszavakkal operáló büntetőpolitikát is előrevetítette. A megtorlás során indított bűnvádi eljárások célja tehát nem az események objektív feltárása, megismerése volt, hanem az „ellenforradalom” előzetesen megalkotott történetének igazolása. Az 1957. február 15-én tartott országos bírósági vezetői értekezleten az igazságügyi minisztérium vezetésével megbízott Nezvál Ferenc nyíltan hangoztatta, hogy „az ítélkezés elsősorban politikai jellegű munka”. A bíróságok nem függetleníthetik magukat a proletárdiktatúra célkitűzéseitől, így a legfontosabb feladatuk – Nezvál szerint – az „osztályharcos ítélkezés”, az „ellenforradalmi” elemekkel szembeni „kemény és könyörtelen” leszámolás.26 Az „osztályharcos” ítélkezés a gyakorlatban azt jelentette, hogy az igazságszolgáltatás szerveinek nemcsak az „ellenforradalmi” bűncselekmény tárgyi, hanem alanyi oldalát is vizsgálnia kellett. Vida Ferenc, a Nagy Imre-per és több más ötvenhatos ügy későbbi bírója 1957 márciusában arra intette társait, hogy a hibák kijavítására kizárólag a rendszer hívei törekedhetnek, míg az ellenség a hibákat csak ürügyül használja a támadáshoz. Ebből következik, hogy nem kizárólag az elkövetett cselekedet, hanem az elkövető személye is meghatározza, milyen tett ütközik az államrenddel.27

A forradalom megtorlásának egységes szabályozását, az „ellenforradalmi” bűnügyekben „a dolgozó nép érdekeinek megfelelő, egységes ítélkezés” biztosítását szolgálta a Legfelsőbb Bíróság Népbírósági Tanácsának felállítása április 6-án.28 Az „ellenforradalmárok elleni további következetes küzdelem, az ellenforradalmi elemek végleges felszámolása” és általában a közrend biztosítása érdekében 1957. június 15-én népbírósági tanácsokat létesítettek a megyei bíróságokon is. A rendelet preambuluma egyértelműen kifejezésre juttatta, hogy a gyorsított eljárás és a népbíróság a politikai indítékból, illetve politikai célzattal elkövetett bűncselekmények elleni küzdelmet szolgálja.29 A népbírósági tanácsok működéséről készített későbbi jelentés ezzel összecsengően úgy fogalmaz: az „intézmény céljából és természetéből következik, hogy erre az eljárásra a támadó osztályellenség és a tudatos osztályárulók bűncselekményeit kell terelni”.30

Osztályharcos megtorlás: adatok és értelmezések

A november 4-ei kormányfelhívás állítólag az állambiztonsági szerveket is elbizonytalanította a tekintetben, hogy milyen ellenforradalmi bűncselekmény üldözendő, ám esetükben inkább csak a megfelelő jogi minősítés jelentett problémát.31 A bírókééhoz hasonló jellegű eligazításra a politikai rendőrséget újjászervező volt ávósoknak azért sem volt szükségük, mert számukra a forradalom utáni megtorlás és a rendteremtés egyszerű szakmai feladatként jelentkezett az ellenséggel több mint tíz éve vívott harcukban. Nem véletlen, hogy az állambiztonság helyzetértékelése kezdetben eltért a pártvezetésétől. A Politikai Nyomozó Főosztályon 1956 decemberében készített feljegyzés például az ellenforradalom átmeneti győzelme egyik legfőbb okát abban látta, hogy 1953 után a politikai vezetés folyamatosan gyengítette az államvédelmi szervek ütőképességét, amelyeknek így nemcsak az ellenséges nyugati propagandával és a belső reakció több százezres tömegének a gyűlöletével kellett szembenézniük, hanem a pártvezetéssel és a párttagság nagy részével is – a feljegyzés egyenesen az MDP szélsőjobboldali szárnyáról beszél.32 A politikai rendőrség beosztottai kezdetben bizalmatlanok voltak a kádári vezetéssel szemben is, amit csak fokozott az államvédelmi állomány felülvizsgálatának elrendelése. Kádárék persze hamar felismerték, hogy nem nélkülözhetik a volt államvédelem személyi állományának és átmentett szervezetének támogatását, így aztán az 1956 végi-1957 eleji felülvizsgálás során szinte az összes volt ávóst igazolták.33

Noha 1957 első hónapjaira a pozícióját mindinkább megszilárdító, egyre magabiztosabb állampárti vezetésnek sikerült a politikai rendőrség feletti ellenőrzést biztosítania, a teljes bizalom hiányát mutatja, hogy a Politikai Bizottság (PB) 1957 novemberében fontosnak tartotta a Belügyminisztérium (BM) pártellenőrzéséről szóló 1956. augusztusi rendelkezéssel lényegében azonos határozat elfogadását.34 Kádárék csak 1957 legvégén mondhatták ki, hogy a politikai rendőrség állománya magáévá tette a párt irányvonalát, a párt- és kormánypolitikával szembeni fenntartások és a régi államvédelem iránti nosztalgia csak kevesekre jellemző.35 Arról persze nem szóltak, hogy ez az irányvonal többször is változott 1956. november 4-e után, és sokkal inkább a párt és a volt ávósok koncepciójának összehangolódásáról, mintsem utóbbiak egyoldalú igazodásáról lehetett beszélni. Jellemző példája ennek az MSZMP PB 1957. július 2-ai, „a belső reakció elleni harc néhány kérdéséről” szóló határozata, amely a BM Politikai Nyomozó Főosztályának az „ellenforradalom vezető erői elleni harc” feladatait tartalmazó 1957. május 15-ei tervezetén alapult, bizonyos részeket szó szerint is átemelt belőle. A párthatározat a megtorló gépezet feladatává tette az osztályszempontú büntetőpolitika érvényesítését, vagyis azt, hogy a támadások ne „a megtévedt, az ellenforradalmárok által befolyásolt egyszerű dolgozókat”, hanem a „tényleges ellenséget” érjék. A fő csapást az „ellenforradalom” előkészítésében és szervezésében aktívan részt vevő személyekre, a fegyveres akciókban részt vevő huligán és deklasszált elemekre, valamint a különböző forradalmi szervek vezetőire és e szervezetek osztályidegen (volt arisztokrata, gyáros, csendőr, katonatiszt, fasiszta stb.) tagjaira kellett mérni. Előírták például, hogy a már őrizetbe vett vagy internált személyek közül elsősorban az osztályidegeneket kell bíróság elé állítani. A határozat nyilvánvalóvá tette, hogy a törvényesség csak az ellenség elleni harc keretei közt értelmezhető: az ügyészek és a bírák figyelmét felhívták rá, hogy az „ellenséges cselekmények elbírálásában mind a vádirat, mind az ítélet tükrözze a proletárdiktatúra elnyomó funkcióit”.36

Az összhang a gyakorlati munkában is éreztette hatását. 1957 nyarán a politikai rendőrség széles körű őrizetbe vételi akciót hajtott végre. A cél nem elsősorban bűnelkövetők elfogása volt (a jelentésben meg is jegyzik, hogy „a legtöbb helyen nem találtunk megfelelő, az ellenséges tevékenységet bizonyító vagy erre utaló dokumentumokat”), hanem az erődemonstráció, amit az tett indokolttá, hogy a szovjet pártvezetés Molotovot és társait elítélő határozatát az „ellenség” a gyengeség jelének tarthatta. A politikai rendőrség azért értékelte eredményesnek az akciót, mert az elsősorban „a volt klasszikus osztályok ellenséges” elemeit (arisztokratákat, horthysta erőszakszervek tagjait, ellenforradalmárokat és huligánokat) érintette, így „az őrizetbe vételek adminisztratív eszközökkel alátámasztották a Magyar Szocialista Munkáspártnak azt a helyes politikáját, hogy a fő tüzet az igazi ellenségre kell összpontosítani. Ezzel az ingadozó kispolgári rétegeket […] a fő ellenségtől elszigetelve, leválasztva elősegíteni közeledésüket, beleilleszkedésüket népi demokráciánk felé”.37

Az osztályszempontok alapján differenciált megtorlás később is alapelv maradt. Mind a statárium megszüntetését előirányzó 1957. novemberi, mind pedig a büntetőpolitika egyes kérdéseiről szóló decemberi párthatározat hangsúlyozta, hogy az 1956 októberében és novemberében megtévedt dolgozók ügyét megértően kell kezelni, ugyanakkor a rendszerellenes (osztályidegen, deklasszált, huligán) elemekkel szemben a legnagyobb szigorral kell fellépni.38 Habár az utóbbi határozatot végleges formájában nem fogadták el, és a szövege titkos volt, az igazságügy-miniszter, a belügyminiszter és a legfőbb ügyész 1958 elején ennek nyomán közösen kiadott utasítása érvényesítette a párt akaratát a megtorlás folyamatában. Előírták, hogy az „ellenforradalmi jellegű” bűnügyek vizsgálatát 1958. február 28-áig be kellett fejezni, az ügyészségeknek harminc napon belül be kell nyújtaniuk a vádiratot, a bíróságoknak pedig soron kívül – általában a nyilvánosság kizárásával – kell tárgyalniuk a pereket. A kisebb súlyú bűncselekményt elkövetett, megtévedt munkás- és dolgozó paraszti származású személyeket szükségtelen volt bíróság elé állítani, vagy ha már oda kerültek, csak „nevelő” jellegű büntetést kellett rájuk kiszabni.39 Az osztályalapú büntetőpolitika érvényesült a Biksza-ügyben folytatott nyomozások során is. 1958 márciusában az egyik gyanúsítottal szemben többek között arra hivatkozva szüntették meg a nyomozást, hogy „a rendelkezésre álló adatok szerint egy szegény paraszti családból származik, mindég [!] két keze munkájával kereste kenyerét”.40 Mintha az ügyben elítélt személyekről nem lehetett volna ugyanezt elmondani…

A bírósági elnökök figyelmét külön is felhívták arra, hogy „az osztályidegen, deklasszált, huligán elemek” által elkövetett ellenforradalmi bűncselekményekre kell koncentrálni, példaként állítva eléjük a Legfelsőbb Bíróság népbírósági tanácsainak „kemény ítélkezési gyakorlatát”. Ezek huszonegy alkalommal súlyosbították halálbüntetésre az első fokon kiszabott büntetést, jelezve, hogy a proletárdiktatúra „irgalom nélkül le kíván számolni mindazokkal, akik a felszabadulás után elvesztett hatalmuk vagy vagyonuk visszaszerzése érdekében, a burzsoá restauráció reményében 1956 őszén ránk törtek”.41 A követendő gyakorlat nyíltan és durván megsértette a törvény előtti egyenlőség elvét, ám a megtorlásban részt vevők, így a politikai rendőrség vizsgálói ezt elintézték annyival, hogy ez csak a „burzsoá” jogfelfogás formalista szemlélete alapján állítható. A „szocialista” büntetőjog ugyanis a bűncselekmény és az elkövető társadalomra való veszélyességének mértékét egyaránt figyelembe veszi, amiből „logikusan következik az osztályszempont szerinti differenciálás gyakorlata a bűnüldöző szervek munkájában” – szögezte le egy 1959-ben megjelent belügyi tanulmány.42 Megjegyzem, ez alapján maga Kádár János is a burzsoá formalizmust képviselte, hiszen több esetben, például 1957 májusában az országgyűlés előtt is úgy fogalmazott: a szocialista törvényesség érvényesüléséhez az szükséges, hogy elsősorban a tényekre koncentráljanak, és ne az elkövető személyére, azaz „a bűnt kell büntetni, és nem az embert”.43

Apor Péter úgy látja, a bevett vélekedéssel szemben „a háborús bűnösök perei nem egy elvont történeti folyamat – az 1919 és 1944 eseményei közötti folytonosság – értelmezéséhez állítottak elő bizonyítékokat, hanem egyedi személyiségek megalkotása révén igyekeztek a már létező történeti elbeszéléseket kézzelfoghatóvá és befogadhatóvá tenni”.44 Az 1956 utáni osztályalapú megtorló politika célja szintén a rezsim által előzetesen megalkotott „ellenforradalom” igazolása volt: az eljárások kézzelfoghatóvá tették, hogy a fő szerepet a volt tőkések, földbirtokosok, horthysták, nyilasok, deklasszált elemek, lumpenproletárok játszották. Azt, hogy ez a kép nem az eseményekről szisztematikusan összegyűjtött adatokon alapult, jól mutatja, hogy a letartóztatottakról és elítéltekről készített hivatalos statisztikák sem igazolták, hogy fasiszták és más ellenséges erők által szervezett ellenforradalom zajlott volna. Az 1957. január végéig ellenforradalmi és kormányellenes tevékenység miatt elfogott kb. 3500 személyről például megállapították, hogy „azok szociális összetétele igen rossz képet mutat”. Miért is? Mert a „letartóztatottak mindössze – hozzávetőlegesen – 10-15%-a (pontos adatok egyáltalán nincsenek) osztályidegen, ellenséges elem”. Ez azt jelzi, hogy „nem sikerült jelentős csapásokat mérni azokra az osztályidegen ellenséges elemekre, akik eszmei irányítói, kezdeményezői voltak az ellenforradalomnak, a fegyveres szervezkedéseknek, fegyveres akcióknak, majd később sztrájkoknak és más kormány- és pártellenes tevékenységnek”.45 Ezért az állambiztonság feladatul szabta magának: „El kell érni, hogy a letartóztatottak szociális összetétele ebben az irányban javuljon, mert adataink szerint a horthysta fasiszta elemek a fő szervezők” – hangsúlyozta a jelentés. Felmerül a gyanú, hogy milyen adatokról lehet szó, amelyeket a letartóztatottak adatai nem támasztanak alá, ám az ilyen ellentmondások nem zavarták a nyomozókat. A szöveg később sem köntörfalaz: „Céltudatos, operatív és vizsgálati munkát kell folytatni annak érdekében, hogy dokumentumokkal bebizonyítsuk az imperialisták tevékenysége és az október 23-án kezdődött ellenforradalom közti szoros összefüggést. Különösen fontos bebizonyítani^ hogy] az október 23-ai tüntetés nem ösztönösen robbant ki, hanem azt előzőleg megszervezték.”46

A letartóztatottak összetétele később sem „javult”. 1957 nyarán „a háttérben maradt, de az események irányításában közvetve részt vett reakciós elemek és huligánok” elfogására indított országos akció keretében több mint 2500 személyt helyeztek közbiztonsági őrizetbe, illetve adtak át az ügyészségeknek, ám ezeknek is mindössze az ötöde volt osztályellenség. A hatóságok azzal igyekeztek javítani az összképen, hogy kiemelték: az elfogottak több mint háromnegyede harminc (46%-uk negyven) év feletti volt, vagyis „éppen azok a személyek kerültek közbiztonsági őrizetbe, akiket legerősebben fertőzött meg a felszabadulás előtt eltelt 25 esztendő fasiszta nevelése és propagandája”.47 Hasonlóan „lesújtó” statisztikai adatokat tartalmazott az MSZMP Pest Megyei Végrehajtó Bizottsága (vb) 1957. július 29-ei ülésére készített előterjesztés is: a megyében forradalmi tevékenység miatt elítélt személyeknek csak elenyésző kisebbsége volt osztályellenségként azonosítható. Sőt, az a büntetőpolitikai irány, hogy a fő csapás „elsősorban a társadalmi rend ellenségeit érje, tovább romlott, mert bár ellenforradalom volt, mégis kevesebb az osztályidegenek aránya, mint tavaly, pedig köztudomású, hogy az ellenforradalmat nem a dolgozók csinálták” (kiemelés tőlem). Azért „a lehetőségeken belül” igyekeztek „a harc élét az ellenségre irányítani”, így a kevés osztályidegent kivétel nélkül börtönbe csukták, míg a dolgozók esetében igyekeztek differenciálni a büntetést.48

A büntetőpolitika „helyes” alkalmazása tehát szükségessé tette az adatsoroknak az elvárásokhoz való igazítását. A Belügyminisztériumban 1957 végén elrendelték, hogy – mivel a jelentésekben feltüntetett „téves adatok sok esetben a valóságtól eltérően azt mutatják, hogy a köztörvényes és politikai bűnözők nem elsősorban osztályidegen, lumpenproletár, huligán elemek soraiból kerülnek ki” – az osztályhelyzet meghatározásánál a származást, az „eredeti”, vagyis az 1945 előtti és az aktuális foglalkozást együttesen kell alapul venni, a büntetett előélet figyelembevételével (kiemelés tőlem).49 1958 októberében valamennyi bűnüldöző szervnek előírták, hogy körültekintően állapítsák meg a bűncselekmény jellegét, az elkövetők osztályhelyzetét, valamint azt, hogy az elkövető visszaeső vagy „szokásos bűnöző”. Osztályidegennek kellett tekinteni a volt gyárosokat, nagykereskedőket, arisztokratákat, földbirtokosokat, kulákokat, az 1945 előtti államapparátus vezetőit, a rendőrség, a honvédség hivatásos tiszti állományú tagjait, a politikai rendőrség és a VKF/2. beosztottjait, a csendőrség hivatásos állományába tartozókat, valamint a jobboldali pártok és szervezetek vezetőit és országgyűlési képviselőit. És úgy általában mindazokat, akikről „az összes körülményeit [!] figyelembe véve megállapítható, hogy deklasszált személyek”.50 Az utasítással kapcsolatos tájékoztatók is hangsúlyozzák, hogy az előírásokat nem kell mereven alkalmazni; így nem lehetett visszaesőnek tekinteni azt, akit egy alkalommal csekély jelentőségű bűntett miatt ítéltek el, másfelől viszont „szokásos bűnözőnek tekinthető az a személy is, aki büntetlen előéletű ugyan, de életmódjából és életszemléletéből folyóan többször követett el nem vagyon elleni bűncselekményt” (kiemelés tőlem).51 Ezen túlmenően új társadalmi kategóriák, például a „huligán” fogalmának bevezetésével is igyekeztek csökkenteni a munkásként azonosítható személyek számát52

A statisztikákat így sem sikerült maradéktalanul a „helyes” olvasatnak megfelelően fazonírozni. 1958 első félévében ugyan „javult” a politikai ügyekben letartóztatottak osztályhelyzet szerinti megoszlása, legalábbis a központban: az osztályidegenek és huligánok aránya megközelítette a 40%-ot, míg a munkásoké csak 22,5% volt. A megyékben viszont az „ellenséges kategóriák” aránya még a 30%-ot sem érte el. (Megjegyzem, hogy a vizsgálatok többségét ekkor már nem az 1956-os, hanem az utána elkövetett cselekmények miatt indították.53 Az 1956 novemberétől 1959 októberéig fegyveres szervezkedésekben és más „ellenforradalmi” bűnügyekben letartóztatott 3732 személy között az osztályidegenek aránya 15,7%, míg a huligánoké alig 11,4% volt. A beszámoló magyarázkodásképpen megjegyezte: tekintve, hogy az osztályhelyzet megállapítására vonatkozó utasítást csak 1957 végén adták ki, a korábbi adatokban „pontatlanságok előfordulhatnak”.54

Végső soron a politikai vezetés úgy értelmezte a statisztikákat, ahogy érdekei kívánták, hiszen az adatok nem voltak nyilvánosak. Egy 1958. októberi feljegyzés szerint az 1956 utáni perek anyagai „minden vonatkozásban alátámasztják pártunk értékelését az ellenforradalomról”. A megtorlásnak sikerült igazolnia, hogy az ellenforradalom vezetői és tevékeny szereplői osztályidegen, deklasszált és huligán elemekből, továbbá osztályukat eláruló személyek közül kerültek ki. Az ellenforradalomba bekapcsolódó dolgozó emberek kizárólag a korábbi évek hibái és az ellenforradalmárok demagógiája által megtévesztett személyek voltak. A megállapításokban rejlő tautológia nyíltan kifejezésre is jut a feljegyzésben, amely szerint a párt- és kormánypolitika helyes irányelvei alapján lefolytatott perekből levonható fő tanulság az, hogy – ezek az irányelvek helyesnek bizonyultak.55

Az önigazolás sok esetben visszamenőlegesen is érvényesült. A büntetőpolitikáról szóló párthatározat és az ennek nyomán kiadott közös utasítás végrehajtásáról szóló igazságügyi jelentések hangsúlyozták, hogy a megtévedt dolgozók és a tudatos ellenforradalmárok közötti éles különbségtétel már 1957 második felében, azaz a rendelkezés elfogadása előtt is érvényesült az ítélkezési gyakorlatban.56 Kádár János 1958. január végén a parlament előtt szintén arról számolt be, hogy az igazságszolgáltató szervek már az év közben is „követték azt az országgyűlés által megerősített elvet és fő irányvonalat, amely világosan meghatározta, hogy meg kell bocsátani a megtévedteknek, de ugyanakkor a törvény teljes szigorával kell lesújtani a bűnösökre”.57 Az önigazolásból nem maradhatott ki a Pest megyei pártvezetés sem. 1957 augusztusában a bíróságok munkájáról egy kevés konkrétumot tartalmazó, a rendőrség, az ügyészség és a bíróság közötti kiegyensúlyozottságra törekvő, így a végletekig óvatos, semmitmondó határozatot fogadtak el, amely lényegében csak annyit szögez le, hogy a megtorlás megyei szervezeteinek is az országos pártvezetés irányvonalát kell követniük.58 Két évvel később, az első megyei pártértekezleten Zalka Károly, a megyei bíróság vezetője ezt a semmitmondó dokumentumot a Politikai Bizottságnak a büntetőpolitikáról hozott 1957. decemberi határozatával állította párhuzamba, kiemelve, hogy a Pest megyei határozat megelőzte az országosat.59 Ők tehát már akkor követték a központi vonalat, amikor az még nem is konkretizálódott…

Jegyzetek

Előszó

1Cabré 2014: 679

Az elbeszélés nehézségei

1Biksza Miklóst általában így emlegetik a dokumentumokban, úgyhogy az egyszerűség kedvéért többnyire én is ezt a titulust használom, bár a kifejezés nem egészen pontos. Biksza a forradalom előtt valóban a Magyar Dolgozók Pártja Dabasi Járási Bizottságának volt az első titkára, ám a forradalom leverését követően haláláig a Magyar Szocialista Munkáspárt Dabasi Járási Ideiglenes Intéző Bizottsága elnöke volt.

2Böőr-Takács 2006.

3MNL PML XXV. 2. b. 1308/1958. 20-5691/1958. 3. A tartalomjegyzék alapján megállapítható, hogy a kép eredeti helye a 20-184/1957. sz. dosszié 8. oldalán volt.

4Le Bon 1993 [1913]: 39-41., az idézet: 41. Annak idején Wellington herceg is hasonló okok miatt tekintette lehetetlennek a Waterlooi csata történetének a megírását. Keegan 2013: 141.

5Lejeune 2003.

6Eco 2007: 126-127.

7Lotman 2002a: 119-121. Hayden White analógiáját továbbgondolva, Lotmant nem említve, ugyanerre a megállapításra jut Kisantal Tamás is. Kisantal 2003: 21. Kisantal 2009: 13-14. Vö. White 2001.

8A Kádár-kormány programja és felhívása a magyar néphez. In: Romsics (szerk.) 2000: 143-145.

9Kádár 1956: 1.

10A Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány nyilatkozata a legfontosabb feladatokról. Népszabadság, 1957. január 6. 1-4. A nyilatkozat szerint a programot az előző napon fogadták el, ám január 5-én nem volt kormányülés. A feladatterv kidolgozásával kapcsolatban lásd Baráth 2009: 26-28.

11Ellenforradalmi erők a magyar októberi eseményekben I. é. n.

121956. évi 22. sz. törvényerejű rendelet egyes bűncselekmények tekintetében a büntetőeljárás egyszerűsítéséről. Magyar Közlöny, 93. sz. 1956. november 12. 568. 1956. évi 28. sz. törvényerejű rendelet a rögtönbíráskodás elrendeléséről. Magyar Közlöny, 100. sz. 1956. december 11. 591.

131956. évi 31. sz. törvényerejű rendelet a közbiztonsági őrizetről. Magyar Közlöny 102. sz. 1956. december 13. 596.

14Szereda-Sztikalin (vál.) 1993: 181.

15Szereda-Sztikalin (vál.) 1993: 182.

16Az MSZMP Ideiglenes Központi Bizottságának 1956. decemberi határozata, 1956. december 5. In: Vass-Ságvári (s. a. r.) 1973: 13-23. A határozatot közölte a központi pártlap is: Népszabadság, 1956. december 8. 1-3.

17Az MSZMP Ideiglenes Központi Bizottsága 1956. december 2-3-i ülésének jegyzőkönyve. In: Némethné Vágyi-Sipos (szerk.) 1993: 142. Ezt a szempontot a pártvezető a következő hetekben többször, például a csepeli vagy a salgótarjáni aktívaértekezleteken is hangoztatta. Kádár 1958a: 25. Kádár 1958b: 39.

18Huszár 2003: 30-34.

19Huszár 2003: 20-25.

20MNL PML XXXV. 51. 1/7. 67. ő. e. Az MSZMP Pest megyei nagyaktíva-ülésének jkv. 1957. február 17. Kádár János hozzászólásának a szövegét a jegyzőkönyvhöz mellékelték, két változatban is. Ezek csak néhány kifejezésben térnek el egymástól, néhol a szórend nem azonos, és kisebb szöveghiányok mindkettőben előfordulnak a másikhoz képest. A beszédet közli: Takács 2011a.

21Az MSZMP Ideiglenes Központi Bizottságának 1957. februári határozata az időszerű kérdésekről és feladatokról, 1957. február 26. In: Vass-Ságvári (s. a. r.) 1973: 33-44.

22Az MSZMP Országos Értekezletének határozata, 1957. június 27-29. In: Vass-Ságvári (s. a. r.) 1973: 70-88.

23MNL PML XXV. 2. b. 76/1958.

24MNL PML XXV. 2. b. 76/1958. 1957 Bül 1439. do. 171-173. Domián Ferenc k. jkv. 1957. december 23.

25MNL PML VII. 1. a. 1957. El. II. B. 3/33. Kivonat a Legfelsőbb Bíróság büntető kollégiuma 1957. március 22-ei ülésének jegyzőkönyvéből. Vö. Domokos József megnyitója az országos bírói értekezleten, 1957. március 28. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1993: 702-705. Előterjesztés az országos bírói értekezlet 1. pontjához, 1957. március 28. Uo. 709-712.

26Nezvál Ferenc megnyitója az országos bírósági vezetői értekezleten, 1957. február 15. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1993: 684-699.

27Előterjesztés az országos bírói értekezlet 2. pontjához, 1957. március 28. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1993: 713-720.

281957. évi 25. sz. törvényerejű rendelet a Legfelsőbb Bíróság Népbírósági Tanácsának felállításáról és eljárásának szabályozásáról. Magyar Közlöny, 40. sz. 1957. április 6. 237-239. A felállításra vonatkozó javaslatban még az szerepelt, hogy ha a halálra ítélt személyt nem ajánlják kegyelemre, az ítéletet két órán belül végre kell hajtani. Javaslat a Legfelsőbb Bíróság Népbírósági Tanácsának felállításáról, 1957. március 28. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1993: 721-724. A népbíróságok létrehozásának terve már Nezvál Ferenc Marosán Györgyhöz írott 1957. január 7-ei levelében felbukkant. Uo. 649-652.

291957. évi 34. sz. törvényerejű rendelet a népbírósági tanácsokról és a bírósági szervezet, valamint a büntetőeljárás egyes kérdéseinek szabályozásáról. Magyar Közlöny, 66. sz. 1957. június 15. 383-388.

30Jelentés a népbírósági tanácsok működéséről, 1957. szeptember 26. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1992: 593-607.

31Bodrogi 1957: 57.

32ÁBTL 1.6. A belső reakció mozgása és tevékenysége az ellenforradalom alatt és jelenleg, 1956. december 18. A feljegyzést közli: Takács 2007c.

33Szakolczai 1999. Baráth 1999. Pintér 2000.

34Krahulcsán 2013: 83-89. A pártirányítás szabályozásáról bővebben: Krahulcsán 2006.

35Az MSZMP PB 1957. december 17-ei ülésén elfogadott, az állambiztonsági munka néhány kérdéséről szóló határozatot közli: Baráth-Feitl (szerk.) 2006: 1005-1010. A vita: uo. 981-993.

36A párthatározatot közli: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1992: 587-592., valamint: Baráth-Feitl (szerk.) 2006: 92-96. A róla szóló vita: uo. 70-81. Vö. Tervezet az ellenforradalom vezető erői elleni harc további feladatairól, 1957. május 15. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1993: 758-763.

37ÁBTL 4.1. A-985. 21-28. Az őrizetbe vételekkel kapcsolatos értékelés, 1957. július 15.

38Az MSZMP Központi Bizottságának határozata a nemzetközi és belpolitikai helyzetről és a párt előtt álló feladatokról, 1957. november 1. In: Vass-Ságvári (s. a. r.) 1973: 151-153. Vö. 1957. évi 62. sz. törvényerejű rendelet a rögtönbíráskodási eljárás megszüntetéséről. Magyar Közlöny, 117. sz. 1957. november 3. 759. MNL OL M-KS 288. f. 5/54. ő. e. Tájékoztató a Politikai Bizottság -„Büntetőpolitikánk egyes kérdéseiről” szóló - 1957. december 10-ei határozatáról, d. n. Közli: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1992: 611-614. Az MSZMP PB 1957. december 10-én tárgyalta a javaslatot, amelyet azonban nem fogadtak el. A vitán elhangzottak alapján készítették a tájékoztatót, melynek szöveget december 31-én véglegesítették; ám ez a PB-döntésnek megfelelően nem határozatnak, csak tervezetnek volt tekinthető. Baráth-Feitl (szerk.) 2006: 935-936., 942-958. Zinner 2001: 264-294., 318-324.

39ÁBTL 4.2. 007/2/1958. IM tük. Az igazságügyminiszter, belügyminiszter és legfőbb ügyész 103/1958. sz. közös utasítása a büntetőpolitikánk egyes kérdéseiről, 1958. január 8. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1995: 794-797. Meg kellett szüntetni a munkás- és parasztszármazású személyek közbiztonsági őrizetét is: ÁBTL 4.2. 004/1958 Legf. Ü. A legfőbb ügyész és a belügyminiszter 004/1958. sz. közös utasítása egyes közbiztonsági őrizetbe vett személyek ügyének elbírálása tárgyában, 1958. február 21.

40ÁBTL 3.1.9. V-144083/1. 217-219. Határozat Takács Ferencné szabadlábra helyezéséről és az előzetes letartóztatás megszüntetéséről, 1958. március 11.

41Írásos tájékoztató a bírósági elnökök részére, 1958. január 10. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1995: 803-821.

42ÁBTL 4.1. A-3063. 10.

43Kádár 1958d: 142.

44Apor 2014: 113.

45ÁBTL 1.11.1. Az 1982-ben megrendezett 1956-os tudományos emlékgyűlés háttéranyaga. Jelentés a Politikai Nyomozó Főosztály 1956. november 8-ától 1957. január 25-éig végzett munkájáról és feladatairól, 1957. január 26. (fotómásolat).

46MNL OL XIX-B-1-i 28/1/1957. ORFK II. Főosztály 7-321/1957. Jelentés a Politikai Nyomozó Főosztály 1956. november 8-ától 1957. február 1-jéig végzett munkájáról és feladatairól, 1957. február 8.

47ÁBTL 1.6. II/8. monográfiák 18. kötet, 1-14. Jelentés a közbiztonsági őrizetbe vett személyek ügyében folytatott vizsgálat, valamint az ügyek bírósági tárgyalásra való előkészítésének eredményéről és tapasztalatairól, 1957. december 19.

48MNL PML XXXV. 51. 3/19. ő. e. Jelentés, 1957. július 20.

49ÁBTL 4.2. 6-21/1957. A belügyminiszter-helyettes 61. sz. utasítása, 1957. december 4. 1958 áprilisában a vizsgálati osztály vezetőjének kellett felhívnia beosztottai figyelmét a rendelkezés betartására: ÁBTL 3.1.5. O-16095/1. 72-74. 16-982/1958. A BM II/8. Osztály vezetőjének 3. sz. utasítása, 1958. április 28.

50ÁBTL 4.2. 10-22/9/1958. A belügyminiszter, az igazságügy-miniszter és a legfőbb ügyész 9/1958. sz. együttes utasítása a letartóztatottak osztályhelyzetének, az általuk elkövetett bűncselekmények politikai vagy köztörvényes jellegére, valamint a visszaesők fogalmának meghatározására, 1958. október 16. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1995: 881-886.

51A 9/1958. BM számú közös utasításra vonatkozó tájékoztatás, 1958. december 13. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1995: 887-890. Az IM Katonai Főosztály vezetője és a katonai főügyész tájékoztatója a 9/1958. BM számú közös utasítás végrehajtásáról, 1959. január 19. Uo. 891-895.

52A huligán fogalmának megalkotásához lásd Nagy-Csere 2009a. Nagy-Csere 2009b.

53A Belügyminisztérium jelentése az MSZMP PB 1957. december 10-ei határozatának az állambiztonsági szervek 1958. február 1. és augusztus 1. közötti munkájában történt végrehajtásáról, 1958. október 13. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1995: 851-873.

54ÁBTL 1.6. II/8. monográfiák 18. kötet, 50-58. Jelentés az 1956. novembertől 1959. október 31-éig vizsgált ellenforradalmi fegyveres szervezkedésekről és egyéni ellenforradalmi ügyekről, 1959. november 19.

55Feljegyzés Marosán György részére az ellenforradalmi büntetőügyekről, 1958. október 9. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1992: 647-656.

56Feljegyzés a 103/1958. számú közös utasítás végrehajtásáról a Legfelsőbb Bíróságon, 1958. április 2. In: Horváth I.-Solt-Szabó-Zanathy-Zinner (szerk.) 1995: 825-839. Az Igazságügyminisztérium kollégiumi jelentése az MSZMP PB 1957. december 10-ei határozatának végrehajtásáról, 1958. április 14. Uo. 841-852.

57Kádár 1958a: 328.

58MNL PML XXXV. 51. 3/19. ő. e. Határozat, 1957. augusztus 15.

59MNL PML XXXV. 51. 1/1. ő. e. MSZMP Pest megyei pártértekezlete jkv. 1959. október 31-november 1.

A jegyzetekben használt rövidítések

d. n. = dátum nélkül do. = dosszié

EGPR = Egységes Gépi Prioráló Rendszer

é. n. = év nélkül

fn. = fedőnevű

gyk. = gyanúsítotti kihallgatási

jkv. = jegyzőkönyv

k. = kihallgatási

megj. = megjegyzése

ő. e. = őrzési egység

sz. = szembesítési

tárgy. = tárgyalási

tek. = terhelti kihallgatási

tk. = tanúkihallgatási

vall. = vallomása

Tartalom

Előszó

Az elbeszélés nehézségei

Megtorlás

Kihallgatás

Emlékezés

És?

Előre bejelentett gyilkosságok

Balla Pál és társai: a gyilkosság történetei

Harmincz István és társai: az ellenforradalom történetei

D. Szabó Károly és társai: az ellenforradalom történetei

És társaik: ellenforradalmárok történetei

És akkor?

A megtorláson túl

Talán véletlen…

Az áldozat: Biksza Miklós

Az áldozat: Gyón

És akkor?

És akkor mi van?

Jegyzetek

A jegyzetekben használt rövidítések

Felhasznált szövegek

Levéltári dokumentumok

Interjúk

Irodalom

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0