Egyes sorok tördelése az e-book technikai sajátosságai miatt eltérhetnek a papírformátumtól. Megértésüket köszönjük!

A könyv ePUB, PDF és papírformátumban megrendelhető a teremtoonismeret.hu honlap webshopjában.

Minden jog fenntartva.

© Palcsó Brigitta, Sághy Enikő, 2005

Telefon: +36 30 222 1288

www.teremtoonismeret.hu

www.spiritualisonismeret.hu

saghyeniko@spiritualisonismeret.hu

ISBN 978-615-7003-08-8

Ajánlás

Ajánlom ezt a könyvet nagymamám emlékének, aki a kézirat utolsó simításainál távozott közülünk. Életemben Ő volt, Akihez a legjobban vonzódtam a családban, akit feltétel nélkül elfogadtam. Köszönöm kisfiamnak, Aki miatt kíváncsiságom a mélyebb önmegismerés felé vezetett, s édesanyámnak, Aki ha sokszor nem is értette szavaimat, kritikai észrevételei mégis mindig gyenge pontjaimra tapintottak. – Palcsó Brigitta

Köszönöm Édesanyám, Édesapám! – Enikő

Tartalom

Előhang

Dialógus

Szellemi üzenetek

Meditációs gyakorlat

Epilógus

Előhang

Régóta éreztem, hogy könyvet fogok írni. Hogy kinek? Minden-kinek, mindegy-kinek, annak, aki érzi, s majd megérti, hogy miről szól a rész és az egész. A részekből áll össze az egység, ami mindenkiben benne van. Néha jó mélyre kell ásnunk, hogy magunkban megtaláljuk, s az önismeret útján megtudjuk: mit, s miért teszünk. Sok éven át a Radio Bridge-ben dolgoztam, egy olyan kereskedelmi rádióban, ahol az egyéniség volt az érték, ahol önmagunk lehettünk – nem kellett más „ruháját” magunkra húznunk –, s ezt tükrözték a műsorok is: az egyénről, az emberről szóltak. Fantasztikus csapat jött össze – nem véletlenül. Oláh Gyöngyivel, a műsorigazgatóval kitaláltunk egy műsort, amelyben nőket szólaltattunk meg, s én először erről szerettem volna könyvet írni. Azokról a nőkről, akikkel beszélgettem, akiket megismertem, és egy kicsit beleéltem magam a helyzetükbe. Volt köztük hercegné, nyolcgyermekes családanya, manöken, színésznő, főszerkesztő, lelki értékekben gazdag és még gazdagabb nő.

Ott és akkor, az előszóban egy barátomról kezdtem írni, aki történetesen férfi, sokan ismerik: Vujity Tvrtko, de csak az első fejezetig jutottam, s a „könyv” maradt az asztalfiókomban. A barát azóta könyvet írt, s ez így helyes, mert a saját történetét neki kellett megírnia. Egyszóval először a nők ihlettek meg, de az azóta eltelt idő alatt rájöttem, hogy nincs női téma és férfiügy, csak problémák vannak, amelyek bárkit érinthetnek. Az ügy egy, úgyis mondhatnám mind-egy! Erről szól ez a könyv. Az útról. Arról, ami mindenkinek más, és mégis egybe fut. Mindannyian egyfelé megyünk, csak máshol tartunk. Az útjelző táblákat persze átadhatjuk.

Az én egyik „útjelzőm” egy nő: Sághy Enikő.

Enikő – a kezdetek

1999 augusztusában találkoztam először Enikővel. Akkor, öt hónapos kismamaként arra gondoltam, felkeresem őt, és beszélgetek vele arról, ki ez a kis jövevény a hasamban, aki hozzám jött, mondhatni, „engem választott”. Enikő létéről tévés kolléganőmtől, Lőrincz Gabriellától hallottam, aki azt mesélte, megismert egy különleges embert, és ha kíváncsi vagyok az élet nagy kérdéseire, beszélgessek vele. Először tehát a kisfiam „vezérelt” hozzá.

A második találkozás – két évvel később – szintén sorsszerű volt: nem értettem a körülöttem lévő eseményeket. Illetve meg akartam érteni, az elmémmel felfogni, elemezni, s a gyökerekig visszamenni. Megérteni a miértet, a valódi okot, hogy miért tartok ott, ahol tartok. Az emberek, akik körülvesznek, miért viselkednek úgy, ahogy viselkednek. Nemcsak az a fontos, hogy bántanak vagy kényeztetnek, hanem az, hogyan élem meg ezeket a helyzeteket. Mit tanulok belőlük, hogy előbbre léphessek, hogy megismerjem önmagam és a törvényszerűségeket. Például az egyik legfontosabbat, az energiakiegyenlítődés törvényét. (Persze a neve akkor még nem tudatosult bennem.) A sors tehát megteremtette a lehetőséget, hogy megismerjem, és bátorságot adott hozzá, hogy megnyíljak előtte.

De ki ez az ember? Mit tud ő?

Először is minden kérdésemre választ tudott adni. Még a keresztkérdésekre is. Nemcsak a szívemre és a lelkemre hatott, de az elmémmel is megértettem a folyamatokat, a legkisebbektől a legnagyobbakig. Észrevettem, hogy a dolgok ilyetén való felfogása és megértése időtlen idők óta bennem volt, „csak” most tudatosan szedtem elő magamból. Azt láttam meg ebben az emberben, akivel egyre többet beszélgettem, hogy a hitre való óriási képessége sugárzik, osztódik és hatványozódik.

Már az első találkozásnál elvetette bennem a magot azzal, hogy „kitágította” a hitemet. Mindenkiben él egy alaphit. Addig, amíg saját árnyék-énünk elhomályosítja bennünk az igazi értékeinket, a kishitűség munkálkodik bennünk, s munkálkodott bennem is.

Visszatérve tapasztalásaimhoz: megtaláltam a saját hitemet, s a pillanatnyi problémám fölött érzett félelmem egyszerűen elmúlt. Enikő a szívemből, a lelkemből szólt, szárnyalásra késztette az intuitív, megérzésekre hajló jobb agyféltekét… de akkor jött a bal. „Aki” racionális magyarázatokat követelt itt és most, azonnal.

S ekkor előkerültek az egyetemes törvények, amelyeket fehéren és feketén bizonyítani lehet. A legnagyobb felismerésem az volt, bárhol is járunk az utunk során, minden probléma, élethelyzet visszavezethető az eredőre, az OK-ra. Ezt kell megkeresni. Az ok-okozat törvényét le lehet vezetni. Hideg fejjel, racionálisan. Találkozásainkban az volt az érdekes, hogy mindig más és más érintést kaptam. Hol az intuíció, hol a hit, hol pedig az elme erejét éreztem. Mindig az adott állapotom döntötte el, hogy melyikkel dolgozzunk tovább, illetve dolgozzam magamon. Hiszen saját valóságát – még ha nem is tudatosan – mindenki maga teremti, s így problémáját „csak” maga tudja megoldani.

Az évek során előforduló megérzéseim felerősödtek.

Néha mély tudatszinten voltam, máskor meditáltam, vagy a bal agyféltekém kielégítésére a racionális magyarázatokhoz fordultam. Ahogy megoldottam a „problémámat”, kezdett érdekelni az Ember, akivel „jó” időben, „jókor” találkoztam. Közben Enikő sorra vette a különböző élethelyzeteit, amelyeket a szeretet erejével oldott meg. „Csak” a szeretetével. S akkor rájöttem, hogy ez minden. A szeretet! Itt a kulcsok kulcsa! Ha a szívünkben szeretet van, nem veszünk el. Soha. Ezt a szót azonban már óvatosan használom, bár alig van olyan ember a földön, akinek „csak” szeretet van a szívében. De ez a cél. Van kedved dolgozni rajta?

A könyv születése

2002 januárja óta egyre többet találkoztam Enikővel. Eleinte szinte kizárólag a szellemi törvényekről beszélgettünk, az energiatörvényekről, az ok-okozati összefüggésekről, anyagi világunk természetéről, s emiatt magamban szép lassan „talapzatra állítottam”.

Miután felfedeztem benne az embert, az esendőt, „visszahelyeztem” őt a földre, s ezzel az egymás mellé rendeltséggel tudtam igazán felismerni azt a tényt, hogy ha két vagy több embernek közös a célja, szándékuk tiszta, az energiáik összeadódnak, és együtt szempillantás alatt egy sokkal nagyobb teremtésre képesek.

Óriási lelkesedéssel azt mondtam Enikőnek, hogy ezt meg kell írni! Erről tudniuk kell az embereknek. Hogy azzá válnak, amiben hisznek, s hogy egy pillanat alatt megváltoztathatják az életüket, azaz a „valóságukat”, ha nem érzik jól magukat saját teremtett világukban.

Ezután tovább kérdeztem őt. Az életéről, a családjáról, a barátairól, a sikereiről, a kudarcairól, ő pedig megnyílt és mesélt. Filmbe illő volt az azután következő három év. Elhívtam néhány rendezvényre. Szinte mindegyik megihlette. Ezekből született a Művészek és a Sikeres emberek című epigramma, amely piktogram formájában olvasható a könyv második részében. Egy tévéműsorban egyik munkatársam úgy fogalmazott, én vagyok Enikő múzsája. Ez valóban igaz volt az írás miatt együtt töltött három évre. Én voltam a múzsája, ő az én egyik példaképem. Pedig példaképeim eddig nem nagyon voltak. Mindig önmagam szerettem volna lenni. Egyedi és utánozhatatlan. Most pedig rájöttem, képes vagyok bárkivel azonosulni úgy, hogy közben önmagam maradok. Eddig nem értettem az embereket, s most kezdem elfogadni őket olyannak, amilyenek.

A könyv létrejötte közös célunk lett, ami azt jelentette, hogy addig nem valósulhatott meg, amíg mi valamely árnyék-én, azaz a félelem egyik ágának fogságában időztünk. A könyv csak úgy íródott, fejlődött tovább, ha saját életemben is felismertem a beszélgetésben leírtakat, és az elmúlt három év alatt jól is “vizsgáztam” belőlük. Ez azt jelenti, a könyv írása megakadt, ha éppen ott, és akkor az életemben történt helyzeteimben nem tudtam azt cselekedni, amiről kérdeztem és írtam. Ha elakadtam, tudtam, hogy feladatom van az élethelyzettel kapcsolatban, fel kellett ismernem belőle valamit, máskülönben nem tudtuk összeegyeztetni az írásra kijelölt időpontokat Enikővel, s nem tudtuk folytatni a munkát. Persze ez igaz volt rá is. Sokszor személyes jelenlétem volt szükséges ahhoz, hogy felismerjen, rálásson, továbblépjen s fejlődjön.

Sokat köszönhetünk egymásnak s mindenki másnak, aki ez alatt a három év alatt valamilyen módon akadályozott bennünket. Mosolygok, hogy a könyvek elején az alkotó mindig azoknak mond hálát, akik segítették a könyv létrejöttét, én pedig azoknak is hálás vagyok, akik hátráltatták. Felismertem azoknak az embereknek a fontosságát, akik itt és most „rosszat” tesznek nekünk, de hosszú távon az ő tevékenységük szükséges ahhoz, hogy megtegyük azt a lépést, amelyet – saját magunkért – nem tennénk. Hálás vagyok azoknak, akik rávilágítottak a gyenge pontjaimra. Köszönöm!

Nyújtson most segítséget e könyv mindazoknak, akik erre az útra lépnek, a saját útjukra, és keresik a miérteket.

Csodás barangolást és önmegismerést kívánok!

Palcsó Brigitta

Dialógus

Szeretet. Az érzés, amitől függ egész életünk, és amiért létezünk.

Minden, ami történik velünk, a szeretetenergiák minőségének függvénye.

Mit csinálsz?

Az emlékezetet nyitom meg az emberekben, hogy tudják, kik ők. Az emlékeket, hogy lássák, kik voltak, valamint azt az erőt, amely önmaguk megismeréséhez szükséges. Megismertetem őket szerethetőségük hitével, hogy elhiggyék, szerethetők…

Azt gondolod, az emberek nem tudnak emlékezni? Nem ismerik önmagukat, nem tudják, kik ők?

Hétköznapi életünk energiaszintjén, megszokásaink fogságában, begyakorlott gondolatmintáink rabságában szinte képtelenek vagyunk fénylő lényünk tudatosítására. Végtelen tehetségünknek és képességeinknek beidegződéseink, félelmeink szabnak gátat.

A lelkünkben lévő fénylő gyémántot szerepeinkkel és félelmeinkkel sározzuk be, majd hosszú idő múlva már csak a sáros, piszkos felszínt látjuk. Elfelejtjük, hogy milyen kinccsel indultunk. Ahhoz, hogy ismét megláthassuk önmagunk valóságát, le kell tisztítanunk a gyémántot befedő piszkot.

Hogyan és milyen módon jutottál el ide?

Gyermekkoromból őrzöm annak az ép, egészséges kapcsolódásnak emlékképeit, amelyet a Fénnyel tartottam fenn, s amely az idő múlásával lezárult. Megérzéseimet félretéve, belső hangom elnyomásával elkezdtem élni egóm akarásának éveit. Megtapasztaltam a birtokló szeretet minden válfaját. A „figyelmeztető jeleket” túlléptem, az élethelyzeteimet túlhúztam. Egyszer csak eljutottam a végső pontra, életem minden működőképes szála megakadt. Elvesztve azokat, akik szerettek, s akiket szerettem – mindentől megfosztva, ami szent volt számomra –, indultam el az önismeret útján. Menekülhettem volna bármilyen betegségbe, öngyilkosságba, káros szenvedélybe. De mindenek miértjét – az okot – szerettem volna megtudni. Úgy gondoltam, az elszenvedett fájdalom aránytalanul nagyobb volt, mint amennyi „bűnt” követtem el az életem folyamán.

Először csak egy perc adatott számomra egy napból, amelyben átélhettem a megnyugvás érzését. A verem mélyére beszűrődő fénybe, mint kötélbe kapaszkodtam, és húztam magamat felfelé. Amikor már órákat kaptam a béke csendjéből, néha megpihentem, és minden percet megköszöntem, amelyet túléltem. Igazi áttörést az hozott, amikor mindazt, amit tönkretettem és elrontottam, megbocsátottam, és szeretettel kezdtem magam felé fordulni. Amikor végre meg tudtam fogalmazni, hogy „elég volt a fájdalomból, az egó végrehajtó eszközeinek működéseiből: mások uralásából, az ítéletekből, az önmagamat gyilkoló vádaskodásokból, a kishitűségből, a bűntudat érzéseiből”, gondolataimat 180 fokkal elfordítottam. Tudatom és energiarezgésem szintje még nem engedte meg a gyors áttörést, bár a tempó, amelyet diktáltam magamnak, óriási volt. Ha lelkünkben a fojtogató kín érzésével élünk, minden perc örökkévalónak tűnik.

Később rájöttem, hogy a szenvedésem a mértéke miatt nem lehetett öncélú. A csodás „véletleneknek” köszönhetően életben maradtam. Az, hogy kijutottam a kilátástalan élethelyzetekből, óriási hitté kovácsolta bennem a régmúlt tehetetlenségeinek erőit. Az az emberi lény, aki jó pár évvel azelőtt kishitűsége miatt pótcselekvések sorozatával megvert szánalmas figura volt, és az árnyék-én tulajdonságainak útvesztőiben küszködve próbálta elrontott életét kezébe venni, a végtelen düh és harag érzéseit magába fojtani, az önismeret útjára tért. Bejutott a saját legbelső pontjába, s abból építette fel magát, önmagát szeretve egy más életet hozott létre, egy más személyiséget teremtett élete hátralévő részére.

Most már csak rajtam állt, hogy folytatom-e régi énem vergődését, vagy szabad döntésem jogán kezembe veszem életemet, s azt szeretettel, tudatosan élem. Az új személyiséget felépítve jutottam arra a felismerésre, ha nekem sikerült, sikerülhet másnak is. Mind közelebb kerültem ahhoz, Aki Vagyok. Lelkem sugallatai napról napra erősödtek. Szeretetemben vagyok.

Ez azt jelenti, hogy azzá válunk, amiben hiszünk. Mi a véleményed arról, ahogy mások szeretik önmagukat?

Szeretet nélkül nem tudunk élni! Szerethetőségünk bizonyságául gyűjthetünk például pénzt, rangot, hatalmat. Ekkor az asztrál világ (az ösztön) szintjén működő birtokló, zsaroló, elváró, függőséget létrehozó szeretetet éljük. Ezek mögött félelem húzódik meg. Félelem attól, hogy hibáinkkal együtt nem vagyunk szerethetők, hiszen mi sem fogadjuk el másságukkal társainkat. Ha rálátunk a hibáink mögött rejlő értékeinkre, tehetségünkre, képességeinkre, azaz Valóságos Énünkre, felismerjük szerethetőségünket.

Életünk célja, hogy az önismeret eszközeivel eljussunk legbelsőbb valónkba, ahol a „szeretet” szó igazi tartalma él. Ha rátekintünk a környezetünkben előforduló megoldhatatlannak látszó élethelyzetek okaira, mindannyian képessé válunk arra, hogy megbocsássuk kishitűségünket, bűntudatunkat, ítéleteinket, haragunkat, makacsságunkat, és felhagyjunk ezekkel. Mód van arra, hogy megnyissuk a szeretet egyetemes érzését. Megérthetjük és elfogadhatjuk saját teremtett Lényünket, hogy a mindennapokban környezetünkkel harmóniában, függőségek kialakítása nélkül élhessünk egymás mellé rendelten. A lehetőség adott, hogy az eredendően magunkkal hozott szándék, létünk boldogsága, lelkünk szabadsága megvalósulhasson.

Mindannyian spirituális lények vagyunk. Minden sejtünk erre „emlékezik”. Testünk minden sejtjébe szellemi és lelki energiáink épültek be, a harmónia iránti vágy él bennük. Vannak, akik minden fájdalmas tapasztalatszerzés nélkül, finoman érintve jutnak el Valóságos Énük felismeréséhez. Sokkal többen vagyunk azonban olyanok, akik megrázkódtatások sorozatán keresztül leltük meg azt. És még többen vannak azok, akik még ekkor sem merik megismerni önmagukat.

Minden egyes életünkben magunkkal hozzuk spirituális képességünk megnyitásának lehetőségét, iskolai képzettségtől, kortól, nemtől, hitvallástól, anyagi helyzettől függetlenül. Spiritualitásunk nem más, mint isteni eredetünk emléke, képességeink, egyediségünk előhívása, hivatásunk beteljesítése a feltétel nélküli szeretet eszközeivel.

Hogyan tudunk a legegyszerűbb módon visszatérni önmagunkhoz?

Én is éveken keresztül csak ítélkeztem, s amikor már nem volt kire mutogatnom, magamat állítottam önmagammal szemben. Ahogy fokról fokra szembesültem a tulajdonságaimmal, egyre inkább képes voltam „kioldani” az ítéleteimet, s rájöttem, hogy a velem való történéseknek én magam voltam az okozója. Ítélkezéseimnek és az egóm vergődésének az vetett véget, aki látszólag a legnagyobb rosszat okozta nekem. Valójában a legnagyobb jót ő tette velem. Viselkedésével mutatta annak a szeretetnek a minőségét, amely belőlem áradt. Az a szeretet, amely birtokol, zsarol, elvár, függőséget okoz és manipulál, csak olyan partnert vonzhat az életünkbe, aki ezt igazolja vissza. Több év szenvedését „spórolhattam” volna meg, ha ezt korábban felismerem. A legnagyobb erő ahhoz kell, hogy önmagunkkal szembesüljünk. A legkönnyebb út mindig a másik hibáinak feltárása. Ha tudnánk, hogy a másik ember számunkra pont azt mutatja, ahol önmagunkkal tartunk, máshogy viszonyulnánk egymáshoz. Mindannyian az árnyék-én tulajdonságainkra való rálátás elől menekülünk, annak felismerésétől félünk. Pedig árnyék-énünk tulajdonságai felvett jelmezek, amelyekkel az idők folyamán szép lassan eggyé váltunk, s ezt hisszük el valóságunknak. Az ezekkel való szembesülés tud kigyógyítani bennünket ellenállásainkból, küzdelmeinkből, sértődéseinkből, vádaskodásainkból, azaz a szeretet nélküli élethelyzeteinkből. Akkor tudunk változni, ha önmagunkban felismertük árnyék-én tulajdonságainkat: a kishitűség, a hiúság, a gőg, a féltékenység, a harag, a düh, a bosszú, az irigység, a kéjvágy, a makacsság, a dac, a kényelem, az indulat, a káröröm, a hazugság, a csalás, az önámítás, a számítás, a mohóság, a bűntudat által okozott, megtapadt energiablokkokat. Mert ezen árnyék-én tulajdonságok felelősek életünk sikertelenségeiért, kudarcaiért, fájdalmaiért, betegségeiért, a nem harmonikus élethelyzetekért. Szabad döntésünk jogán bármikor megválhatunk tőlük. A felismerés pillanatában felszabadul a lelkünk e nehéz energiák súlyától.

A szeretet OK-án teremtődünk, s annak fokán mérettetünk!

Minden probléma forrása a szeretet elfojtása.

Hogyan érezhetünk feltétel nélküli szeretetet, amikor tele vagyunk indulattal?

A feltétel nélküli szeretet az eredet, ami mindig itt volt, van, s lesz bennünk, hisz ez a Valóságos Énünk. Az indulat is – mint mindegyik árnyék-én tulajdonságunk – a félelemből ered. A feltétel nélküli szeretetet a félelem energiái fedik le. Belső feszültségünk ereje, azaz indulatunk csak a felszínen csapkod, nincs semmi valóságalapja, mert önmagunkba vetett hitünk hiányát jelzi. Ahhoz, hogy visszajuthassunk a feltétel nélküli szeretethez, félelmeinkkel, azaz árnyék-én tulajdonságainkkal (például az indulattal is) szembesülnünk kell. Önmagunkat árnyék-én tulajdonságainkkal együtt fogadjuk el, s bocsássuk meg korábbi tetteinket lelkünkben hálával, hogy pont ez a tulajdonság vezetett el jelmezünk felismeréséhez. Ez gátolt minket lelkünk szabadságában, és életünk harmóniájának megteremtésében.

A félelem elengedésével testünk és lelkünk felszabadul terhe alól, harmóniába kerülünk, s energiaszintünk emelkedik. Rezgésszintünk emelésével magasabb nézőpontból láthatunk rá megoldandó feladatainkra, s kellemesebb eszközökkel szerezhetjük meg tapasztalatainkat. Ahogy kezdjük feloldani a félelmünket, és hinni kezdünk szerethetőségünkben, indulataink úgy múlnak el.

Szeretetünk minősége a jelen pillanat készsége, amely környezetünkre vetül. Környezetünk ezt tükörként vetíti vissza egy-egy élethelyzetre.

Hogyan tudatosulhatnak bennünk félelmeink?

Minél jobban hárítunk valamit, menekülünk valami elől, annál biztosabb, hogy ezt a valamit feladatul tűztük ki önmagunk számára. Árnyék-énünk tulajdonságai (a kishitűség, a gőg, a harag, a düh, a bosszú, az irigység, a féltékenység, a másság el nem fogadása, a hiúság) egy-egy személy képében jelennek meg a különböző élethelyzetekben. Egymásnak tükröt tartva végtelen lehetőségünk van önmagunk megismerésére és megváltoztatására.

Félelmeink, mint a sárkány számtalan feje, szétágaznak árnyék-én tulajdonságaink valamelyikébe. Örülhetnénk, ha – mint a mesében – a sárkánynak csak hét vagy tizenkét feje lenne. Ám ahogy elménk pallérozódik, úgy bővül ezen tulajdonságok mennyisége. Hiába mutatkozik bennünk a másik emberben lévő tulajdonság ellentéte, attól még ugyanaz az eredője, ugyanonnan gyökerezik. Ezért a nem harmonikus élethelyzetekben mindig saját feldolgozatlan árnyék-én tulajdonságunkra láthatunk rá.

A félelem nehézségi erőként fájdalmas élethelyzetekbe húz bennünket, lelki és szellemi betegséget idézhet elő, ami a testünkben tünetként jelentkezik megoldásra várva. A félelem gyökere: önmagunk nem ismerése. Az életünkben pont annyi a félelemenergia, mint amennyi ahhoz kell, hogy árnyék-én tulajdonságainkat megtapasztalhassuk. Más szóval, a félelem nem más, mint az önmegismerés eszköze. A félelem árnyék-én tulajdonságaink gyűjtőneve.

Amely dolgok iránt félelmet nem érzünk, ott nincs árnyék-én tulajdonságunk, ott az elengedett szeretet működik bennünk. Mindaz, amitől félünk, még nem egy velünk. Ha már a félelem energiáinak felhasználásával, árnyék-énünk tulajdonságaival megszereztük tapasztalatainkat, kioldhatjuk magunkat küzdelmeink béklyójából.

Ami egyetemes, annak nincs polaritása, mert e tudás önmagában megállja a helyét.

Küzdelmeink kioldását felgyorsíthatja a tudatos önismeret?

Az önismeret nyitva áll előttünk, amióta élünk. De a jelen energiák minősége és tudatunk ezen szintje csak most áll ily módon rendelkezésünkre. E módszer egyedi, a kérdést feltevő készsége dönti el, hogy az adott pillanatban milyen rezgésszintre jut el. Az önismeret olyan módszerével ismerkedhet meg az ember, amit maga egyedül működtethet, mindentől és mindenkitől függetlenül. Egy-egy élethelyzetben teljesen más megvilágításban lát rá önmagára, Felsőbb Énjével való összekapcsolódása során a léleklátás módszereinek alkalmazásával, az energiák megnyitása révén. Ekkor tudatosul benne teremtő ereje, ismeri meg önmagában azt a fénylő Lényt, aki a mindentudás és az egyetemes, feltétel nélküli szeretet képességével bír.

Mennyire fontos ehhez a hit?

Hit: az ember saját erejében, a képességeiben, a végtelen lehetőségében, spirituális lényében, önmegvalósítása érdekében. Akik szüleikkel, gyermekeikkel nem értenek szót, akiknek munkahelyükön problémáik vannak, akik anyagi gondokkal küzdenek, a társtalanság vagy szeretteik elhunyta miatt szenvednek, akiket elhagytak, megcsaltak, nem hiszik el, hogy szerethetők, nincs önbizalmuk, kishitűek, a biztonságot és szerethetőségük bizonyosságát a másiktól várják, ezzel függőséget hoznak létre.

Csakis önmagunkban lelhetünk rá saját szerethetőségünkre s a hit teremtő erejére, amely minden ember lelkében ott rejlik. Rajtunk múlik, hogy a fél-elem, vagy az egy-elem – azaz a szeretet, a hit energiáinak – eszközeit építjük-e be életünk eseményeibe, tapasztalatszerzés céljából.

Szabad döntésünk joga, hogy önmagunk megismeréséhez milyen eszközöket választunk, és milyen tempót diktálunk. Hasonló hasonlót vonz, s az ellentétek vonzzák egymást. Mindkét állítás igaz. Mágnesként hívjuk életünkbe fejlődésünk szempontjából a legkedvezőbb lehetőséget. Kötelező feladatainkkal addig nem végzünk, amíg a feltétel nélküli szeretet energiaszálával azt meg nem oldjuk. Hiszen ismétlődő, nehéz sorshelyzeteinkkel, betegségeinkkel kényszerítjük magunkat az események más módon való értelmezésére, megértésére, feloldására, megbocsátására.

Mit nevezel kötelező feladatnak?

Kötelező feladatunk a karmánk, azaz tartozik-követel rovatunk kiegyenlítése. Elsődlegesen szüleink tulajdonságmintáit kértük és kaptuk „megoldandó feladatul”, hogy azt el tudjuk fogadni. Ha szüleink tulajdonságmintái közül valamit magunkban még hárítunk, „az” a későbbiekben egy-egy személy képében „elénk áll”. Kötelező feladatainkat véglegesen a feltétel nélküli szeretettel engedhetjük el.