© Ádám O. Gábor, 2025

illusztrációk © Merényi Dániel

Mindennemű egyezés a valósággal csakis a véletlen műve. Lehet?

Borítóterv

Oláh Gábor

Borítógrafika és illusztrációk

Merényi Dániel

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Rusznák György

Nyomdai előkészítés Szabó Eszter

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-670-256-2

www.hitelkonyvkiado.hu

ÍGY KEZDŐDÖTT – az okos utazó filozófiája

AMSZTERDAM–LIMA: a 13 ezer kilométeres lopás

BELGRÁD – toklásszal a popsiban

PANAMA – 50 az új 30

TALLINN – a medvepukiszagú sör

DUBAJ – aranyhalszex

SZENTPÉTERVÁR – szifilisz az Aurórán

RIO – részeg helikopterezés

ODESSZA – ahol a rendőrök rabolnak ki

SZINGAPÚR – na de mi van Balin túl?

JERUZSÁLEM – kipás pupákok

HAVANNA – visszatekertük az órát

VISZLÁT ABUELO – utazási antitézis

„…amikor valaki megérti, hogy az élete értelmetlen, vagy az öngyilkosságot választja, vagy az utazást…”

Lépcsőn gurulva érkezem meg a Symbol alagsori táncparkettjére úgy hajnali fél kettő tájban. Vélhetően Mon’y, vagy Jázmin, vagy Szimóna után mentem, Pangi pedig kifejezetten küldött az Innióból, mondván, hogy hamarosan meg fognak verni. Ha más nem, hát az ő haverjai, akiket állandóan szekálok, és szembesítek azzal, hogy közepes tehetségű névjegykártya-harcosok, a fehérgalléros gyárak egyszerű sorkatonái, kókadt Temu-kapitalisták, heveskedő negyvenesek meg hasonló.

Épp tápászkodom fel, amikor a világ top 10 brandjébe tartozó cégem gyakornokai érdeklődnek aggódva, hogy minden rendben van-e. Példakép lennék, vagy mi, ezért jobb, ha úgy teszek, mintha nem ismerném fel őket.

Bent semmi extra, üvölt Pharrell Williams „Happy”-je, a Bankármulató arcai pedig korukat és tánctudásukat meghazudtoló mozdulatokkal merülnek el a mázban, menekülnek a valóságból: a multirobotból, a bónusz nélküli életből, de legfőképp otthonról, a gyerektől, feleségtől, szeretőtől vagy épp a szingliléttől.

A galérián zajlik az igazi élet, itt szelfiznek a kisszériás realityk sztárjai, és itt lehet egyedül beszélgetni is – feltámolygok.

– Szintetikus ez a szer, vagy csak pusztán alkohol? – faggatom Ügyvéd urat, aki épp összebújni készül korántsem szexbomba külsejű barátnőjével… na jó, legyen csak alkalmi MILF-partnere.

Ügyvéd úr – aki egyébként egy Harvardot végzett jogász, politikai kacérkodásai előtt pedig a Legfelsőbb Bíróság legfiatalabb jelöltjei között emlegették – zavartalanul fogdossa a nő lábát, hisz ez jól egybevág 40 év alatt kiforrt életfilozófiájával, miszerint: egyszerű életet élek, ami üres, megtöltöm, ami tele van, kiürítem.

– Pont abban segít, hogy kiszabaduljunk a tér és idő valóságából, olyan, mint egy jó utazás – hangzik a válasz. – Elegem van már az olcsó kiteljesedésből, a vásárlásból, a Bossból, Gucciból, és főleg elegem van a belterjes munkahelyi szexből. Utazzunk már, basszus! Legalább honvágyam lesz. Nem vonzana a kaland, ha nem lenne honvágyam, és vica versa. Ugye érted, baby, mire gondolok, eljössz velem Dubájba? – és belecsókol újdonsült áldozata nyakába.

De én már rég nem velük foglalkozom. Szájtátva bámulom, ahogy Mon’y tűnik fel a lépcsősor tetején, és 12 centis tűsarkújában riszálva, fokról-fokra megállva leereszkedik a plebsz közé. Mon’y érthetetlen, megfoghatatlan – illetve sokan szeretnénk megfogni tökéletes aranybarna gumitestét, hibátlanul formált kebleit. Ő nem egy kis „esze semmi, dugd meg jól!” Ő maga a spontán meghasonlottság: egyszerre hülye plázalány és kis zseni. Egy képviselő főtanácsadója, egy még híresebb politikus szeretője, egy olimpikon reménység anyáskodó barátnője, a ForBro, Mom Leroy, Spiler és Symbol VIP-vendégeinek leghőbb vágya, az éjszaka királynője.

Új kísérője van, mint mindig – a pali ugyanakkor ismerős nekem az egyetemről.

– Ő itt Két Pé (2P), ő is nagy utazó – mutatja be a maga egyszerű módján.

Ahogy elnézem a fószert, biztos nem valami filmsztár vagy rocker után kapta a becenevét.

– Látom, a pasid egyszerre Púpos és Pocakos – súgom oda humorkodva, és egyből bezsongok, ahogy beleszagolok a parfümjébe.

– Nem mindegy? A negyvenes macsóknak, mint te meg ő, ezek az utolsó hajas bulizásai, ilyenkor már elég gavallérok. És hát, ahogy Judy barátnőm mondta: „A végén nem az számít, hogy milyen a hordó, hanem hogy mekkora a csapja!”

Két Pé valójában egy közepes méretű és jelentőségű Veszprém megyei település polgármestere, és Péternek hívják. Hajbeültetése miatt nem ismertem meg egyből, pedig az egyetemen sokat cimbiztünk. Ő volt az, aki kárpótlási jegyekkel kereskedett már harmadik évfolyamon, drága éttermekbe járt, kabrió BMW-vel furikázott, majd egyik nap, amikor szervizbe vitték a gépezetet, és rákényszerült a BKV-re, lelkesen újságolta, hogy odavan a tömegközlekedésért. Végre ismét van erekciója! Legutóbb a Holland Antillákról küldött fotót magáról.

Mon’y elmegy a mosdóba felszívni egy csíkot, mi pedig lassan csapattá állunk össze. Csatlakozik hozzánk gimis osztálytársunk, Dottore is – na ő az, aki bármikor bárkihez tud csatlakozni. Most is épp a hely egzisztenciális és kulturális színvonalához méltó, az ország nehéz strukturális helyzete miatt aggódó, a mélymagyar valóságot megvilágító monológba kezd a fülünk hallatára, szavait egy negyvenes hölgykoszorúnak intézve:

– Mostanra má’… ööö… (sörböfi) …a magyar egészségügyben… ööö… ha beteg leszel… öööö… akkor a főorvoskapcsolat, a pénz, a pozíció, a hírnév, a hatalom már marhára nem elég… ööö (Symbolt betöltő sörfing) …mostanra má’ kurva nagy szerencse is kell, hogy meggyógyuljá’…, de a legjobb, ha külföldre utazol.

Könnyű neki, sztár plasztikai sebész: mobilak az eszközei, műtő és asszisztens sem kell hozzá. A páciensek fele dúsgazdag, így legalább nincs rászorulva az olcsó influenszer és megasztáros vendégkörre, akik mind azt hiszik, hogy celeblétük miatt dukál a 40%-os diszkont. Dottore nemrég tért vissza Venezuelából.

A mosdóba menet ismét ex-kollégákba botlok. Épp Chuck Norris-versenyt rendeznek, egyikük burmai záróizom pörgőrúgással semmisíti meg az egyik piszoár feletti falra szerelt hamutartót. A másikat már nem engedem neki. Aztán megjönnek a régi egyetemista cimborák, velük mintha picit táncoltam is volna, és elmondásuk szerint ekkorra az utóbbi időben jól bevált „Szia, pont ráérek” és a „Szia, ma ingyen viszlek ágyba” szövegekkel próbáltam az elhaladó lányokat szerelemre bírni. Hosszabb időt töltöttem a női vécé előtt is, ahol kiszedtem a kilincset és azzal szórakoztattam a körülöttem lévő ismerősöket – és gondolom, a lányokat is –, hogy csak időnként engedtem be és ki a vizelni igyekvő hamvas virágszálakat és ordas nagy ribancokat. Aztán még viccesen körbejártam egy 25 cm-es pengehosszúságú tortaszeletelő késsel a békésen táncoló tömegben.

Na, ez már sok volt az üzletvezetőnek.

– Srácok… mit srácok, öregurak! Fejezzétek már be az észosztást és Mon’y meg a többi hölgy stírölését! Miből gondoljátok, hogy született vagányok vagytok? A bárpultnál hagyott borravalótok úgy néz ki, mintha eltévesztettétek volna a tizedesvesszőt… Picit olcsójánosszaga van ennek… Mint akik jobban szeretik a maszturbálást az igazi szexnél.

– Te beszélsz nekünk, kocsmáros? Aki hajnali háromkor alkoholmentes sörösüveget szorongatsz a kezedben? Ez bizony az első lépés a guminő felé – rivall rá a menedzserre Dottore.

– Na ezért húzzunk el innen, srácok! Hosszú hétvégézzünk inkább alternatív helyszíneken! Hogy megszabaduljunk az ilyen idióta barmoktól, erőszakos kötekedőktől. Az igazi magyar tolvaj kurvapecérektől, a problémás erekciósoktól. Mert ők azok, akik kölcsönt vesznek fel, hogy nyaraljanak Görögbe’ és Törökbe’. A Wizz Airre pálinkát csempésznek, és arról posztolnak, hogy milyen volt a repülőgépen a kaja. Panoráma útikönyv stílusban ömlengenek valamelyik másodrangú katedrálisról… az asszony pedig azzal büszkélkedik a blogokon, hogy melyik szálláson tudott 3 eurót megspórolni. Amatőr naplementéket, hotelszobacsendéleteket, nagyik és elhízott gyerekek bárgyú fotófolyam-illusztrációit teszitek fel a Facebookra, az Instagramra, miközben a főnökötök álmaitok titkárnőjét túráztatja Dubajban… – fulladok bele a válaszba, de közben az üzletvezető már diszkréten megmutatja a kijáratot.

Kifelé menet még jókat ordibálok az utcán a klub előtt, az erre kifejezetten allergiás kidobók verése már érik számomra. Ügyvéd úr barátom engem csitítgat, a smasszerokat pedig fenyegeti: az ilyen szituációkat férfiassága próbájaként éli meg. Azt hiszi, hogy Budapest menő konditermeiben edzett teste, a német tisztaságú protein és a beinjekciózott kreatin majd megvéd minket. Pedig itt egy utcaiharcos-tanfolyam sem segítene.

Hívok két taxit, a körülményekhez képest kulturált hangon elmondom a kötelező mondókát: ez és ez vagyok, erről és erről a telefonszámról, ide és ide kérem a kocsit, majd fojtott hangon hozzáteszem, hogy „azt szeretném még mondani – és innentől kezdve már az iPhone mikrofonját szembe fordítom az arcommal, és teli torokból üvöltöm –, hogy BAJNOK LESZ A FERENCVÁROS!”

Még ma is ég az arcom, hogy mit gondolhatnak ezek a taxisok rólam. Néha a sofőr fejét ütögetem, hogy fékezzen, vagy épp gyorsítson, néha nem tudok fizetni, néha letiltok egy-egy büdös, kevésbé udvarias vagy gyorsan hajtó sofőrt, néha meg a diszpécsereknek üvöltve szurkolok.

Most épp kihozattam magam a Liszt Ferenc repülőtérre, és arra várok, hogy megérkezzenek a társaim: Ügyvéd úr, Polgi és Dottore. És végre elutazzunk. Irány Amszterdam. Vagy Dubaj, Belgrád, Szentpétervár, Tallinn, esetleg Havanna – tovább is van, mondjam még?