Auschwitzi fénykép
Author: Julie Tulba
Date: 2026-07-02T22:00:00+00:00

UB-nek, aki lehetővé tette, hogy szárnyaljak

„Ha pihen a halott, pihenjen emléke”

(Sirák fia könyve 38:23){1}

Prológus

SOLAHÜTTE, PORĄBKA FALVA, LENGYELORSZÁG

1944 júliusa

– Szóval hogy tetszik itt?

Max felriadt az ábrándozásból, ahogy új barátja, Georg, akit alig pár hete ismert meg, könyökkel oldalba bökte.

– Bocsánat, mit mondtál? – kérdezte Max a fiatal nő felé pillantva, aki az iménti kérdést feltette. Már teljesen elfelejtette a nevét. Inge? Ilse? Max némán átkozta magát, amiért nem tudta megjegyezni egy ilyen csinos lány nevét. Ugyanakkor felfigyelt rá, hogy itt, Solahüttében elég sok ilyen lány van.

– Dagmar azt kérdezte, hogy tetszik itt neked – mondta Georg.

Dagmar! – mondta magában Max. – Honnan a csudából vettem, hogy Inge vagy Ilse? – gondolta. Aztán felült, és így válaszolt:

– Ó, nagyon élvezem az ittlétet! A munka igazi kihívást jelent, de kielégítő. Minden héten ennyi szállítmány szokott érkezni? – vetette fel a kérdést csak úgy, senkinek sem címezve, mivel Georg, Oskar, Johannes és a lányok – a tíz Helferin – ugyanolyan jól ismerték a tábor működését, amelyben kulcsfontosságú szerepet játszottak.

– Általában nem – felelte Johannes kissé elmélázva. Behunyt szemmel, kezét a feje mögé téve, hanyatt feküdt a piknikhez leterített pokrócon, mintha kellemesen szenderegne. – De már itt volt az ideje, hogy egyszer s mindenkorra megoldjuk a magyar Judenschwein-ügyet – folytatta. Ő volt a kis kontingens legmagasabb rangú tisztje, annak ellenére, hogy úgy viselkedett, mint egy éretlen iskolásfiú. Max már nem is számolta, hányszor látta, ahogy Johannes belecsíp – vagy megpróbál belecsípni – a Helferin lányok fenekébe, bár nem úgy tűnt, mintha ők zavarban lettek volna emiatt, és csak játékosan félreütötték a kezét.

– Ne beszéljünk többet a munkáról! – kérte az egyik göndör hajú Helferin, akit Max Christa névre keresztelt, mert az unokatestvérére, a kis ördögfiókára emlékeztette. – Most szórakoznunk kellene – mondta, majd felkapta Johannes sapkáját, ami mellette hevert a földön, és a folyó távoli, halvány csobogásától kísérve elszaladt. A férfinak nem maradt más választása, mint nevetve utánarohanni.

*

Néhány órával később, miután a kis csapat teljesen kifáradt a festői környezetben, és a közelgő késő nyári naplemente első jelei láttán már éppen készülődni kezdtek volna, hogy nyugovóra térjenek, Johannes észrevette a Kodak Vigilant Junior six-20 fényképezőgépet, amelyet Max egész délután magával cipelt, és felkiáltott:

– Várjatok, csináljunk egy közös fotót!

A csapat összegyűlt a kis gyaloghídon, középen Johannesszel, és körülötte a Helferinekkel.

Hát persze! – gondolta Max.

Georg a jobb oldalon állva a harmonikájával pózolt, amelyen a nap során számtalan dalt játszott nekik.

– Inkább te készítsd a fotót, Oskar! – mondta hirtelen Johannes. – Max, te állj Oskar helyére!

Úgy érezve, újoncként még nem érdemelte ki, hogy szerepeljen a fotón, Max tiltakozni kezdett. Johannes azonban nem törődött ezzel, ahogy Oskar sem, aki helyet cserélt Maxszal, és halkan, barátságosan kivette a fényképezőgépet a kezéből.

Max kínosan feszengve csatlakozott a csapathoz, és félszegen araszolt még közelebb, amikor Oskar odaszólt neki:

– Nem vagy a fókuszban, Max. Állj közelebb Lieslhöz!

Max nem akart hozzáérni a lányokhoz, akikkel még mindig egy kicsit félénken viselkedett, annak ellenére, hogy már majdnem huszonhárom éves volt. De közel három évig harcolt a keleti front könyörtelen pusztaságain, aztán a katonai kórházakban lábadozott a sebesüléseiből, ezért nemigen adódott lehetősége arra, hogy megtalálja az igaz szerelmet, vagy akár csak flörtölgessen.

– Jól van! – kiáltotta Oskar. – Eins… zwei… drei… Ott röpül a kismadár!

A csapat tagjai vidáman felnevettek. Néhányuknak könnyes lett a szeme a nevetéstől. Olyannyira lefoglalta őket az együtt töltött csodálatos idő, hogy észre sem vették a sűrű füstfelhőket, amelyek nem messze tőlük, a fák vonala fölött gomolyogtak.

Első rész

Becky és Judy

Első fejezet

PITTSBURGH, PENNSYLVANIA

2006

Becky azon döntése indította el közöttük a hidegháborút, hogy elmegy Németországba, ahol az apja született és a gyermekkorát töltötte. Avagy „arra a helyre”, ahogy az apja hivatkozott a szülőhazájára.

– Ha odamész, az olyan, mintha leköpnéd hatmillió meggyilkolt ember emlékét – mondta a lányának, amikor az először említette, hogy szeretne elutazni Németországba. Amikor Becky azt mondta, hogy „most” csak Münchenbe és Berlinbe látogat el, az apja mesügének titulálta, de a bobéjával – a nagymamájával – ellentétben nem szeretetteljesen nevezte bolondnak. Amikor Becky a hűtőszekrényre ragasztotta az útitervét, az apja a konyhaasztalnál ülve ránézett, és komor hangon, lemondóan így szólt:

– Nem volt elég tanulságos neked a történetem a pokolról, amit átéltem, Rivka? Annyi látnivaló van a világon. Miért azt a helyet akarod megnézni, ahol megpróbálták teljesen kiirtani a népünket, és majdnem sikerrel is jártak?

Becky nem tudott mit válaszolni, ahogy arra az apja számított is. Így hát csak megcsókolta az apja feje búbját, és miközben elment, hátrafordulva azt mondta:

– Holnap felhívlak.

*

Egész életében Beckynek szólították, de az apja számára mindig Rivka volt, és az is maradt, ami a Rebeka héber megfelelője. Gyerekkorában az apja mindenkinek elmesélte, hogy azért választotta neki a Rivka nevet, mert héberül azt jelenti, „a nő, aki elrabolja a férfiak szívét”, és pontosan ezt tette vele, amikor először látta meg a kórházban.

Beckyt kislányként nagyon zavarta, hogy az apja nem a neve amerikai változatát használta. Mintha nem lett volna elég, hogy már eleve másnak érezte magát, amiért az egész osztályában csak az ő apja viselt fura „tetoválást” a karján. Az apjának azonban még tovább kellett mennie, és egy olyan nevet adott neki, amely úgy hangzott, mintha egy öregasszonyé lenne egy 19. századi stetlből, és nem egy 1960-as évekbeli pittsburghi nőé.

– Miért nem hívsz egyszerűen Beckynek, mint mindenki más? Amerikai vagyok! Jogom van ahhoz, hogy az amerikai nevemen szólítsanak! – kiabálta egyszer kamaszkorában az egyik veszekedésük során az apjának, mintha megsértették volna az alkotmányos jogait.

– Mert nem az a neved. Rivka vagy, aki Ábrahám és Sára leszármazottja, nem pedig Paulé és Yokóé – felelte az apja ugyanolyan hevesen, nem törődve azzal, hogy egyrészt nem voltak rokonai Ábrahámnak és Sárának, másrészt Paul és Yoko nem alkottak egy párt, legalábbis Dick Clark ezt mondta, amikor Rivkának titokban sikerült megnéznie az American Bandstand című műsort.

De Becky anyja, Judy, rájött, mi állhat a háttérben. Litvániai bevándorlók gyermekeként megértette, hogy a lánya egyszerűen csak szeretne beilleszkedni, és nem akar kitűnni. Nagyon is jól tudta, mennyire érzéketlenek és kegyetlenek néha a gyerekek, és milyen az, amikor valakivel másként bánnak, mert a szülei „másmilyenek”.

Judy szigorú ortodox zsidó családban nőtt fel az 1930-as években, Pittsburgh Squirrel Hill negyedében, amiről úgy beszélt Beckynek, mint egy stetlről. Így próbálta elérni, hogy a lánya jobban érezze magát, és igyekezett érzékeltetni, hogy az apjával való „rossz” kapcsolata semmiség mindahhoz képest, amivel neki kellett szembenéznie gyerekkorában. A fiatal Judynak a menstruációja után mindig el kellett mennie a mikvébe, és nem merészkedhetett az éruvon túlra, bár nagyon szeretett volna moziba menni, vagy megnézni egy mérkőzést a Forbes Field stadionban. Amikor igazán meg akarta mosolyogtatni Beckyt, emlékeztette a kiskére, amit minden héten meg kellett ennie. Az első alkalommal Becky – aki minden ételt, amit a nagymamája készített, nagyon finomnak talált – megkérdezte, mi az a kiske.

– Fűszeres töltelékkel töltött marhabél – felelte komoran Judy. Szerencsére a kiske nem került be az étrendjükbe, miután bobe hozzájuk költözött. És Becky attól kezdve minden alkalommal, amikor ismeretlen ételt látott az asztalon, megkérdezte, hogy mi az.

Judy kiskorában gyermekbénulást kapott, és bár felépült belőle, a jobb lába maradandóan károsodott, ami miatt sántított, ezért a sadhen, a vallási házasságközvetítő „kiházasíthatatlannak” nyilvánította. A nővérei, Zipporah és Bina zsidó férfiakhoz mentek feleségül, akik természetesen Suvalkijából származtak, ugyanabból a régi litván régióból, ahonnan a szüleik is. A fivére, Moshe is egy suvalkijai lányt vett el.

Így hát Yehudit – avagy Judy, mivel szívesebben szólíttatta magát ezen a néven, lévén első generációs amerikai volt, a négy testvér közül az egyetlen, aki Amerikában született – egyedül maradt, ami neki nagyon is megfelelt. Legalább nem kellett leborotválnia a fejét, és sájtlit hordania, parókát, amelyet a férjezett ortodox zsidó nők viseltek, mert a vallási törvények előírták, hogy el kell takarniuk a hajukat. Nem kellett minden hónapban elmennie a mikvébe, hogy megtisztuljon, és újra lefeküdhessen a férjével. És nem kellett állandóan azt hallgatnia, hogy nem olvashat más könyvet, csak a Tórát. Még arra is sikerült rávennie a szüleit, engedjék meg neki, hogy önkéntesként dolgozzon az Irene Kauffman Settlementnél, a város Hill District negyedében, a Centre Avenue-n. Az ott végzett önkéntes munkája révén ismerte meg Zena Sault és Anna Heldmant. Nagyra tartotta a két nőt, akik egész karrierjük során fáradhatatlanul dolgoztak a város rászorulóiért. Emellett az önkéntes munkája tökéletes álcának bizonyult, amikor a nem zsidó barátnőivel, akiket az éruvon kívül ismert meg, elmentek filmet nézni a Fultonba.

Ezért is történhetett, hogy amikor Judy a Friendship Club egyik táncmulatságán megismerkedett egy német zsidó menekülttel, a „táborok” egyik túlélőjével, aki épp akkor érkezett Pittsburghbe, és akibe végül beleszeretett, senki sem emelt kifogásokat. Örültek, hogy Yehudit talált magának egy kedves zsidó férfit, még akkor is, ha az német volt, reformzsidóként nevelkedett, és egy szót sem beszélt jiddisül. Valaki végre feleségül akarta venni a szegény kis sánta Yehuditot!

Második fejezet

PITTSBURGH, PENNSYLVANIA

1950

– Van kedve táncolni? – kérdezte a férfi, enyhe akcentussal beszélve angolul. Judy egészen addig észre sem vette a felé közeledő magas, vékony, nagy fülű, sötétszőke férfit. Túlságosan is lefoglalta, hogy tökéletesítse a brit kiejtését, amivel biztosan lenyűgözhette volna Laurence Olivier-t, ha netán találkozott volna vele.

– Persze, ha nem zavarja a sánta lábam – felelte Judy, kihúzva deformált lábát az asztal alól, hogy a férfi is láthassa.

Először úgy tűnt, a férfi udvariasan visszavonja a felkérést – ahogy a legtöbben tették, amikor meglátták a lábát –, de aztán meggondolta magát, és azt mondta:

– Egyáltalán nem. – Kinyújtotta a kezét Judy felé, felsegítette, és a táncparkettre vezette, miközben felhangzott az I’m in the Mood for Love című dal.

– Nagy szerencséje van – mondta tréfálkozva a lány.

– Miért is? – kérdezte ugyanolyan játékosan a férfi, végigvezetve Judyt a táncparketten.

– Rögtön egy lassú dallal kezdhet – felelte a lány. – Lassúzni már nagyjából megtanultam, de ha egy gyors Glenn Miller-dal szólal meg, akkor bizonytalanná válhat a helyzet.

– Észben fogom tartani – mondta a férfi komolyan, de csillogó szeme másról árulkodott.

Miután a dal véget ért, kinyújtotta a kezét, és így szólt:

– Sam vagyok.

– Judy – mondta a lány. – Nos, a nevem valójában Yehudit, de a Judyt jobban szeretem. Az apám az óhazából származik, Pittsburgh saját „Tevje, a tejesembere”.

Sam kérdőn nézett rá, nyilvánvalóan arra várva, hogy bővebb magyarázatot adjon.

– Tudja, a narrátor Sólem Aléchem novelláiból – felelte Judy kissé megdöbbenve, amiért a Friendship Club rendezvényének egyik résztvevője nem tudja, kicsoda Tevje. A férfi értetlen tekintete láttán hozzátette: – A híres jiddis drámaíró és novellista…?

– Sajnálom, nem tudom, ki az a Tevje, de a Yehudit nagyon szép név – mondta Sam.

Judy egy pillanatig azt hitte, Sam csak viccel, mivel korábban a nem zsidó gyerekek kigúnyolták a neve miatt, de aztán rájött, hogy a férfi komolyan beszél.

– Köszönöm – felelte végül. Kínos csend telepedett rájuk, mígnem Judy feltette azt a kérdést, ami azóta ott járt a fejében, amióta Sam kinyújtotta felé a karját, és a bal ingujja egy kissé felcsúszott. – Megjárta a táborokat?

A férfi hirtelen megrendültté vált, és úgy tűnt, mintha azonnal el akarna menekülni a táncparkettről. De aztán csak annyit mondott:

– Kimehetnénk egy kicsit levegőzni?

*

Miután kiértek, Sam beszélni kezdett. Elmondta Judynak, hogy amikor a nácik 1933-ban hatalomra kerültek, a családjában senki sem hitte, hogy többek lennének utcai bajkeverőknél, akik nagy szavakkal és üres ígéretekkel handabandáznak. Apja, a Nagy Háború veteránja, elsősorban németnek tartotta magát, különösen mert reformzsidók voltak, akik csak a legfontosabb ünnepekkor jártak el a zsinagógába, ahol ráadásul a férfiak és a nők egymás mellett ülhettek. Judy ezt el sem tudta képzelni. Sam elmondta, hogy az apját 1938 novemberének azon a szörnyű éjszakáján, a Kristallnacht során letartóztatták, majd egy Dachau nevű táborba küldték, és soha többé nem hallottak felőle. Az édesanyja, mivel nem tudta feldolgozni a férje eltűnését, egy évvel később öngyilkos lett: bevett egy marék altatót. Elmesélte, hogy a húgával, Martával úgy döntöttek, különválnak, miután közölték velük, hogy el kell hagyniuk a Berlin divatos Mitte negyedében álló tágas otthonukat, mert a házukat „átadják” a magas rangú párttisztviselőknek. Tudták, ha beköltöznének abba a városrészbe, ahova a zsidókat kényszerítették, akkor sokkal nagyobb lenne az esélye annak, hogy letartóztatják és keletre deportálják őket. Martát azonban így is letartóztatták hamis papírok birtoklása miatt. A levetzowstraßei zsinagógában berendezett deportációs központba vitték, majd keletre, a hírhedt łódźi gettóba küldték, és akárcsak az apjukról, róla sem hallottak többé. Azt is elmesélte, hogy amikor eljött az ő ideje, 1943 decemberében, egy különösen hideg, havas napon letartóztatták, és a Grunewald teherpályaudvaron feltették egy olyan tehervagonra, amelyet valójában csak állatok szállítására lehetett volna használni. Elmondta, hogy az Auschwitzba vezető út pokoli volt, és ha tudta volna, mi vár rá, amikor megérkezik, inkább meghalt volna az út során, ahogy az sok idősebb emberrel és gyermekkel történt.

Sam hangja ekkor rekedtté vált az érzelmek hatására, és hirtelen elhallgatott.

– Semmi baj, nem kell többet mondanod – tette Judy a kezét a férfiéra, hogy megvigasztalja. Szörnyen érezte magát, amiért ennyi fájdalmat okozott ennek az ismeretlennek. Amiért felidéztette vele a fájdalmas emlékeket csak azért, hogy kielégíthesse a kíváncsiságát, pedig a férfi csak táncolni szeretett volna, és elfelejteni a történteket.

Sam nem mondott semmit, csak megfordította a kezét, és összefonta az ujjait a lányéval.

– Szólíthatlak Yehuditnak?

Judy abban a pillanatban bármit megtett volna, hogy újra mosolyogni lássa ezt a szomorú férfit. Attól a pillanattól kezdve Sam mindig Yehuditnak szólította, és ő volt az egyetlen, akitől Judy ezt nem találta kellemetlennek.

*

Eleinte titokban tartották a kapcsolatukat, mivel a rendes ortodox lányok nem „randevúztak”. Főleg nem olyan, nem ortodox zsidó fiatalemberekkel, akiket a szüleik még csak nem is ismertek. És bár Sam valójában zsidó volt, Judy tudta, hogy a szülei úgy vélnék, egy német reformzsidót csak egy hajszál választ el egy gójtól.

Így hát az első néhány hónapban a Friendship Club és a YMCA szervezte táncmulatságokra jártak. Vagy az oaklandi Carnegie Könyvtárba, ahol kéz a kézben böngészték a könyveket, mindig távol a könyvtárosnő kíváncsi tekintetétől, aki az íróasztalánál ülve úgy méregette a látogatókat, mintha egy hadihajó parancsnoka lenne, és éppen a csatába vezető útvonalat tervezné.

És egyszer, amikor egy váratlan vihar lecsapott rájuk, berohantak a Tanulás Katedrálisának magas, impozáns épületébe, amely a Pittsburghi Egyetem campusának központját alkotta.

– A Kristallnacht előtt azt reméltem, egyszer majd egyetemre mehetek, hogy ott folytathassam a tanulást – mondta Sam, ám a tekintetét nem fordította Judy felé. A hatalmas boltíveket nézte, amelyek mellett a katedrális alsó szintje eltörpülni látszott. – Tudod, a Kristallnacht után a zsidóknak megtiltották, hogy bármilyen iskolába járjanak Németországban.

Egymás közvetlen közelében ültek, a kevés üres asztal egyikénél. Az ujjaik összefonódtak, ahogy Sam megfogta Judy kezét, és amikor megmozdult a kényelmetlen faszéken, a jobb lába hozzáért a lányéhoz.

– Mit akartál tanulni? – kérdezte Judy.

– Építészetet.

Így már teljesen érthető volt, miért ismerte olyan jól az épületek építészeti stílusait, mindig elmondva róluk, hogy „neoklasszicista” vagy „neokoloniális”, amikor elhaladtak mellettük. Még akkor is, amikor épp menedéket kerestek a vízözön elől, ami eláztatta őket, Sam megjegyezte, hogy a katedrális „neogótikus” stílusúnak tűnik.

– Tudod, még nem késő – mondta neki Judy. – Még mindig visszamehetnél tanulni, hogy diplomát szerezz. Egyébként hány éves vagy?

Abban a pillanatban döbbent rá, hogy fogalma sincs róla, hány éves valójában az a férfi, akivel az elmúlt két hónap során titokban találkozgatott. Az volt a probléma Sammel és a barátaival, a többi menekülttel, akiket Judy a táncmulatságokon és más társasági eseményeken ismert meg, hogy idősebbnek látszottak a valódi koruknál. Úgy tűnt, testileg nem tudtak teljesen felépülni a könyörtelen fogság évei alatt elszenvedett szörnyű megpróbáltatásokból. De Judyt leginkább a menekültek többségének üres tekintete zavarta, amely mintha azt mondta volna: „A testem itt van, de gondolatban máshol járok. Soha többé nem leszek igazán az élők között. A halott feleségemmel, férjemmel, gyerekeimmel, szüleimmel, testvéreimmel vagyok Auschwitzban, Sobiborban, Treblinkában, Mauthausenben.” Ezek voltak azok a táborok, amelyekről Judy az újságokban olvasott, ahol oly sokakat meggyilkoltak, és még többen feladták az élni akarásukat. Sam állandóan szomorú arccal járt-kelt, de a tekintetében mégis az látszott: „Életben maradtam, és azok emlékéért élek, akik nem éltek túl. Élni akarok!” Judy örült ennek.

Sam halkan elnevette magát, mert a lány egyáltalán nem finomkodott, hanem nyersen feltette neki a kérdést, hogy hány éves.

– Szerinted mennyi idős vagyok?

Judy alaposan megfontolta a kérdést, miközben annak a férfinak az arcát tanulmányozta, akibe az elmúlt néhány hónapban beleszeretett. Végül megszólalt:

– Harminc?

Judy ekkor tizenkilenc éves volt.

Sam egy pillanatig hallgatott, és fürkésző tekintettel nézett rá. A fülsiketítő csend miatt Judy attól tartott, hogy a feltételezésével talán megsértette a férfit. De aztán Sam elmosolyodott, és azt mondta:

– Jól tippeltél. Huszonkilenc éves vagyok. De már túl késő. Túl öreg vagyok ahhoz, hogy visszamenjek tanulni. A vágy, hogy építész legyek, a korábbi életem része. A régi életemé – ismételte meg. – Arról nem is szólva, hogy a háború alatt minden megsemmisült. A tanulmányaimról semmiféle feljegyzés nem maradt.

Ezzel kivezette a lányt az utcára, ahol csodás módon elállt az eső.

*

Sam alaposan meglepte Judyt azzal, hogy azt mondta, szeretné az apja jóváhagyását kérni a házasságukhoz. Judy megpróbálta elmagyarázni neki, hogy az ortodox zsidóknál, így az amerikai ortodox zsidóknál is, ez nem így működik. Ahhoz, hogy egy lány férjhez mehessen, a sadhennek olyan párt kellett találnia számára, akit mindkét család jóváhagyott. Samnek azonban nem volt családja. Arról már nem is beszélve, hogy nem volt ortodox, ezért Judy nem tudta, hogyan sikerülhetne a lánykérés.

Sam azonban megnyugtatóan csak annyit mondott:

– Bízz bennem, Yehudit!

És ő így is tett, vagy legalábbis megpróbálta, miközben aggódva várta, hogy Sam kedden, kora este megérkezzen a Hobart Streeten álló családi házukhoz. Az apja a kedvenc foteljében ült, és a Jewish Daily Forward legújabb számát olvasta. Ezt sokkal jobban szerette, mint az olyan helyi zsidó újságokat, mint a The Jewish Criterion és a The American Jewish Outlook, mivel azok egyike sem az anyanyelvén, jiddisül jelent meg. Az anyja szokás szerint nem pihent, de még csak nem is kényelmesen üldögélt, hanem egy kis széken görnyedezett, amelyet az egyik lámpa mellé húzott, hogy jobban lásson, miközben a megvarrandó ruhákon dolgozott.

A nővérei, Zipporah és Bina bizonyára megrótták volna az anyjukat, ha látják, mennyire megerőlteti a szemét, de Judy nem mondott semmit, mivel tudta, milyen érzés, amikor valakit állandóan zaklatnak és korholnak.

Judy elgondolkodott azon, hogy szól a szüleinek Sam látogatásáról, de végül úgy döntött, inkább nem teszi. Mi értelme lett volna elmondani nekik, hogy titokban találkozgatott egy férfival, akinek nem volt családja, sem rabbija, hogy kezeskedjen érte? Aki nem volt vallásos, és hogy még rosszabb legyen a helyzet: Németországból jött? Az apja számos német zsidót ismert, de nem kedvelte őket, mert úgy érezte, lenézik a hozzá hasonló, kelet-európai származású zsidókat, akik általában konzervatívabbak, tanulatlanabbak és szegényebbek voltak náluk. Csak remélte, hogy az apja legalább meghallgatja Samet, mielőtt kipenderítené. Arra még csak nem is gondolt, hogy mihez kezdjen, miután Samet kidobták. Ő is elmenjen? Szökjön el az éjszaka közepén, hogy vele lehessen? Vagy maradjon, tudva, hogy soha többé nem láthatja őt? Hogy örökre az éruv határain belül kell maradnia, és ettől fogva valószínűleg nem engedik ki egyedül a házból? Gyorsan elhessegette ezeket a gondolatokat, amikor halkan, de határozottan kopogtattak a bejárati ajtón.

– Ki lehet az? – kérdezte az apja jiddisül, és kissé bosszankodni látszott, miközben lassan felkelt a fotelből, hogy ajtót nyisson.

Judy a legszívesebben maga nyitott volna ajtót, de tudta, hogy az apja nem szereti, ha ezt teszi, ráadásul így nyilvánvalóvá vált volna, hogy már várta Samet.

Az anyja zavartalanul varrogatott tovább, leginkább azért, mert nem értette a férje és a váratlan vendég között elhangzó szavakat. Ám a tű hirtelen megállt a levegőben, amikor az asszony meghallotta, hogy a férje felhördül, majd a nevét kiáltja:

– Golda!

Az anyja döbbent pillantást vetett Judyra, aztán ledobta az inget, amit varrt, és elrohant, távozás közben megigazítva a parókáját. A sájtlit.

A szülei hangja, ahogy jiddisül beszélve, hevesen próbálták túlkiabálni egymást, behallatszott az elülső szobába, ahol Judy még mindig ott ücsörgött, nem tudva, mitévő legyen. A rendes, engedelmes Judy tudta, hogy maradnia kell, amíg az apja nem hívja. Ha hívja egyáltalán, amíg Sam ott van. De a független, szabad gondolkodású amerikai Judy, akinek tartotta magát, a szeretett férfi, Sam mellé akart állni. És pontosan ezt tette, annak ellenére, hogy epe kezdett felkúszni a torkán.

Három szempár szegeződött Judyra, amikor megjelent: az egyik meleg és bátorító volt, a másik kettő zavart és döbbent, és nemcsak mert egy szőke idegen állt az otthonukban, hanem azért is, amit az imént mondott nekik.

Judy beszélni kezdett, de az apja felemelte a kezét, jelezve, hogy mondani akar valamit. Eltartott egy pillanatig, mire összeszedte a gondolatait, aztán így szólt:

– Amikor kicsi voltál, és gyermekbénulást kaptál, Judy, hálát adtunk Istennek, hogy megkímélt téged, a mi kis bobelénket. – Az apja hangja elcsuklott az utolsó, kedveskedő szónál, amely jiddisül drágaságot jelent. – De a lábad deformálódott, és elszállt minden esélyed, hogy megfelelő párt találj. Most azonban ez az idegen, akiről semmit sem tudunk, és még csak nem is a közösségünk tagja, azt mondja, hogy el akar venni téged. Szeretné, ha a felesége lennél.

Elhallgatott, és a nejéhez lépett, megfogva a kezét. Judyt megdöbbentette a látvány, mivel a szülei ritkán mutattak ki bármiféle érzelmet mások előtt, nemhogy egy idegen jelenlétében.

– Az első gondolatom az volt, hogy kidobom ezt a mesügét, aki azzal merészelt bejönni az otthonomba, hogy el akarja venni a lányomat. És még csak nem is rendes zsidó! Nincs pajesza, és nem visel kipát! – folytatta az apja, az oldalsó hajfürtökre és a sapkára utalva, amelyet ő és minden ortodox zsidó férfi viselt. – De ettől még zsidó. Valaki, aki túlélte azt, amit sokan mások közülünk nem. Ahogy te is túlélted azt a szörnyű nyarat, amikor elkaptad a gyermekbénulást. Amikor oly sok gyermek meghalt, és az orvosok azt mondták, valószínűleg te sem maradsz életben. Isten akarta, hogy ti ketten találkozzatok, mert mindketten túlélők vagytok, akikben hatalmas erő és kitartás lakozik.

Aztán kimondta azokat a szavakat, amelyekről Judy álmodozott, de sosem gondolta volna, hogy valóban elhangzanak majd:

– Sosem állnék az útjába egy olyan kapcsolatnak, amelyet Isten nyilvánvalóan előre elrendelt. Megadom az engedélyemet, hogy összeházasodjatok.

*

1951 decemberének egyik hideg, szeles napján házasodtak össze Hailperin rabbi celebrálásával az Élet Fája zsinagógában, a konzervatív súlban, ahova Sam a Pittsburghbe érkezése óta járt. Bár hajlandó volt maga mögött hagyni „reformista gyökereit”, ahogy Judy apja Sam vallásos neveltetését – vagy inkább annak hiányát – nevezte, a beszélgetéseik során elmondta a lánynak, hogy sosem tudna a judaizmus egy olyan ágához tartozni, amelynek tagjai még mindig úgy viselkednek, mintha a 17. században élnének, ráadásul épp egy olyan helyen, mint Amerika.

De az, hogy Sam hajlandó volt legalább konzervatív zsidóvá válni, aki immár mindig kipát viselt, és hetente egyszer ellátogatott az apósa házába, hogy együtt tanulmányozzák a Talmudot, elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy megnyugtassa Judy szüleit. A jiddist is egyre jobban elsajátította, bár ebben sokat segített, hogy a német nyelv nagyon hasonlított hozzá.

Miközben a szülei a mezinkát járták, amelyet a menyasszony szülei szoktak táncolni, amikor az utolsó lányuk is megházasodik, Judy némán hálát adott Istennek, hogy az életébe hozta ezt a német zsidó menekültet, és lehetővé tette, hogy Mrs. Samuel Weiss lehessen.

Harmadik fejezet

PITTSBURGH

2002 márciusa

– Apa! – kiáltotta Becky, miközben kinyitotta a szülei házának bejárati ajtaját. Még mindig a „szülei” házának nevezte, annak ellenére, hogy az anyja már közel öt éve meghalt. De valahányszor belépett az 1930-as években épült ikerházba, meg mert volna esküdni, hogy még mindig érzi az anyja parfümjének illatát – a Joyt Jean Patou-tól, az egyetlen luxust, amit valaha is megengedett magának – lebegni a levegőben, míg a konyhából a nagymamája receptje szerint készült tyúkhúsleves halvány illata áradt, mintha ott főne a tűzhelyen, és nem csak a képzelete játszana vele.

– Átkozott hipokriták! – kiáltotta az apja, mire Becky megtorpant a nappali ajtajában. Az apja a fekvőfoteljében egyenesen ülve – és egyáltalán nem fekve – az előtte álló kis televízióra szegezte a tekintetét.

– Mi a baj, Apa? – kérdezte Becky, nem akarva, hogy a látogatása így, az apja dühöngésével kezdődjön. Szörnyen érezte magát emiatt, de őszintén utált idejönni, mióta az anyja már nem volt itt. Becky és az apja sosem jöttek ki igazán jól egymással, de amikor az anyja még élt, közvetíteni tudott köztük, és békéltetőként lépett fel. De a halálával senki sem maradt, aki lecsillapíthatta volna az apja hangulatváltozásait, kitöréseit, a világgal való állandó elégedetlenkedését, és Beckynek egyáltalán nem volt kedve betölteni ezt a szerepet. Természetesen teljesítette a kötelességét, és hetente egyszer meglátogatta az apját, megtéve a rövid utat a bloomfieldi lakásából Squirrel Hillbe, kipakolta a neki hozott élelmiszert, elkészített pár ételt a hétre, amit aztán csak fel kellett melegíteni, és megpróbált olyan beszélgetést folytatni, amely nem csapott át dühöngésbe. Ez amúgy mindig csak az apja részéről történt meg. És persze mindig válaszolt az apja hívásaira, még akkor is, ha irritálta az a szokása, hogy az éjszaka közepén telefonált.

– Átkozott hipokriták! – ismételte meg az apja, a tévé távirányítójával a képernyőre mutatva, amelyen egy reggeli hírműsor látszott.

– Igen, ezt már mondtad – felelte Becky kissé bosszúsan.

– Ezek az arabok – mondta az apja undorodva – addig nem állnak le, amíg az utolsó zsidó is meg nem hal. Pont olyanok, mint a németek.

Becky a lenémított tévé képernyőjén futó feliratot nézte: „Pészahi mészárlás… 30 halott… öngyilkos merénylet Netanjában, a Park Hotelben… a Hamasz vállalta a felelősséget… a második intifáda kezdete óta a legpusztítóbb támadás az izraeli nép ellen…”

– Mindennap emberek halnak meg a palesztinok kezétől! Nincs biztonságban sem busz, sem kávézó, sem utca – mondta az apja, és a hangja egyre zaklatottabbá vált. – És sem a világ, sem a hatalmas Amerika nem tesz semmit! Az amerikaiak annyira szimpatizálnak a palesztin nép ügyével, de hol voltak, amikor mi, német zsidók vízumot próbáltunk szerezni, miután Hitler és a bandája hatalomra került a ’30-as években? A Kristallnacht után, amikor az apámat megölték? Hol voltak, amikor több száz embert halálba küldtek azzal, hogy nem engedték leszállni őket itt a hajóról?

Becky ezúttal nem tudott vitába szállni az apjával, sem az 1930-as évek szörnyűséges amerikai izolacionista politikáját, sem az MS St. Louis tragikus sorsát illetően. Eszébe jutott, amikor először hallott a hajóról, amely 1939-ben 901 zsidót szállított át az Atlanti-óceánon Németországból, akik abban reménykedtek, hogy elmenekülhetnek az üldöztetés elől, és életben maradhatnak. De nem egy, nem kettő, hanem három ország is megtagadta tőlük, hogy partra szálljanak, arra kényszerítve a hajót, hogy visszatérjen Európába, miközben a fedélzetén lévők tudták, hogy a biztos halál vár rájuk. Az utasokat végül különböző európai országok fogadták be, de csak idő kérdése volt, hogy ezeket is megszállják a nácik, majd összegyűjtsék és az új hazájukból keleti táborokba deportálják a menekülteket. Pedig ezeket a zsidókat mind meg lehetett volna menteni.

– Az, hogy felidegesíted magad emiatt, nem segít a helyzeten. És nem tesz jót a vérnyomásodnak sem – mondta az apjának.

– Mindig is kíváncsi voltam valamire – mondta az apja. – Ha a ’30-as években éltél volna, a német zsidókat is ugyanúgy megpróbáltad volna megmenteni, mint a szovjet zsidókat?

Az apja azokra a tüntetésekre célzott, amelyeken a ’70-es években vett részt a szovjet zsidók szabadon bocsátásáért. Ezek közül a leghírhedtebb az 1975-ben, az oaklandi Old Syria mecsetnél történt tüntetés volt, ahol majdnem letartóztatták, amit sosem mondott el a szüleinek.

– Persze, hogy megtettem volna – felelte gyorsan. Aztán próbálva témát váltani, azt kérdezte: – Mit szeretnél vacsorára ma este?

*

Egy negyedik osztályos házi feladat arra késztette Beckyt, hogy a származásáról kérdezze az anyját. Arról, honnan jött. Judy elővett egy atlaszt, és megmutatta neki, nagyjából hol van Suvalkija és Litvánia, bár ott, ahova mutatott, a térképen az állt, hogy Szovjetunió, a régió nevét adó várost pedig úgy írták: Suwałki, és a szomszédos Lengyelországban feküdt. Elmesélte Beckynek, hogyan jöttek a szülei, a fivérei és a nővérei Amerikába, majd érkeztek meg 1924-ben Pittsburghbe.

– De mi van apával? – tudakolta Becky.

Judy összeszorította az ajkait, és egy pillanat elteltével folytatta.

– Az apád innen származik, Németországból – mutatott a térképen látható másik országra.

– Melyik Németországból? – kérdezte Becky, közelebb hajolva a térképhez, amelyen nem egy, hanem két Németország látszott.

– Ó, Kelet-Németországból! – felelte Judy. – A Német Demokratikus Köztársaságból. De amikor apád felnőtt, akkor csak egy Németország volt – tette hozzá utólag.

– Ott él a másik zejdém és bobém? – kérdezte Becky, arra gondolva, milyen klassz lenne elutazni egy másik országba.

– Nem, drágám – kezdte az anyja, az ölébe ültetve Beckyt. – A másik zejdéd és bobéd, az apád szülei már nagyon régen meghaltak, még a háború alatt. Tudsz a második világháborúról, ugye? Amikor az egész világ egymás ellen harcolt? Az iskolában már tanultatok róla, igaz?

– De miért harcoltak? – kérdezte Becky, aki még mindig nem tudta megérteni, hogy lehettek a világ lakói ennyire dühösek egymásra.

– Mert volt egy nagyon rossz ember, aki szörnyű dolgokat tett, és ez sokaknak nem tetszett, ezért megpróbálták megállítani.

Becky számára az anyja magyarázata akkoriban úgy hangzott, mintha egy képregényből származott volna. Mégis ez volt az egyetlen magyarázat, amit Judy valaha is adott neki arról, hogy mi történt az apja szüleivel a második világháború alatt. De miután 1967-ben elolvasta Elie Wiesel Az éjszaka című életrajzi regényét, amelyben a szerző az auschwitzi és buchenwaldi táborokban átéltekről ír, majd a rákövetkező évben bíróság elé állították Adolf Eichmannt, a Végső Megoldás, azaz a nácik az európai zsidók kiirtására irányuló tervének egyik megalkotóját, Becky végre megértette, ki is volt valójában az a „nagyon gonosz ember”. Csak ekkor értette meg a holokauszt borzalmait, az apja karján lévő számok jelentését, és hogy milyen szenvedéseken ment keresztül fiatalemberként.

*

Becky tizenharmadik születésnapján, amikor fiúként a bár micvóját ünnepelte volna, az apja végre elmesélte neki az élete történetét, vagyis azon életét, amelyet Németországban töltött, mielőtt az 1945-ben hamuvá vált volna.

Miközben az anyja és a bobéja (Becky bobéja ekkor már velük lakott, mivel zejdéje elhunyt) szorgosan készítették a születésnapi vacsorát, az apja azt mondta neki, hogy vegye fel a cipőjét, mert elviszi egy kis kirándulásra.

Miután leparkoltak az Fifth Avenue-n, Pittsburgh egyik legnagyobb és legimpozánsabb zsinagógája, a Temple Rodef Shalom előtt, Becky kamaszos módon így szólt:

– Elhoztál egy zsinagógába?

– Gyere be! – felelte az apja ellentmondást nem tűrő hangon.

Becky nagyot sóhajtva engedelmesen követte az apját a grandiózus épületbe: remekül illett az utcához, amelynek alsó szakaszát a „Milliomosok Sugárútja” néven ismerték, mivel a pittsburghi társadalom leggazdagabb és leghatalmasabb tagjai alig egy évszázaddal korábban itt építtették fel az otthonaikat.

Néhány percig csendben ültek egymás mellett a súl egyik hátsó sorában.

– Szeretem ezt a helyet, mert arra emlékeztet, ahova gyerekként és fiatalemberként jártam Berlinben – kezdte az apja halkan. – A Neue Synagoge – mondta németül, kissé meglepve a lányát, mivel sosem szólalt meg az anyanyelvén.

– Új zsinagóga – ismételte meg Becky angolul.

– Igen, így van. Bárcsak láthattad volna! – mondta az apja, és úgy tűnt, mintha a hangjában vágyakozás érződne. Talán a múlt iránti nosztalgia? – Valóban Németország egyik legszebb épülete volt. A legszebb zsinagóga, amit valaha láttam, a legcsodálatosabb egész Berlinben. Persze neomór stílusban épült, ami nagyon eltért az itteni Beaux-Arts építészettől – tette hozzá komolyan, mintha arra számított volna, hogy a lánya esetleg kérdéseket tesz fel neki a zsinagógák különböző építészeti stílusairól.

Becky azt kívánta, bárcsak az apja végre rátérne arra, hogy miért hozta el ide, egy zsinagógába, épp a születésnapján.

– Sosem akartam beszélni a múltról, sem arról, hogy mi történt velem Németországban és a táborokban a háború alatt. De az anyád azt mondja, hogy már nem vagy gyerek, és jogod van tudni – mondta az apja fáradtan. – A vallásunk szerint a zsidó fiúk tizenhárom éves koruktól felnőttnek számítanak. Ma te is tizenhárom éves lettél, ezért felnőttnek tekintelek, aki elég érett ahhoz, hogy megértse, min mentem keresztül a népünkkel.

A történet azzal vette kezdetét, hogy az apja elmondta a szülei és a húga nevét, akit Becky Tante Martaként ismert volna, ha életben marad.

Azt is leírta, hogyan néztek ki. Az apja, Benjamin Weiss, keskeny bajuszt viselt, és a bal kézfején egy sebhely húzódott, ami korán megőszült hajával együtt az első világháború során a német hadseregben töltött idejének maradandó emléke volt. Az édesanyja, Gisela, gyönyörű nő volt, egy gazdag frankfurti bankárcsalád lánya. Csodálatos, selymes, gesztenyebarna haját mindig hátul összefogva, tökéletesen elrendezve viselte. Imádta a zenét – koncertzongoristának tanult –, és folyton vacsorapartikat és más rendezvényeket tartott elegáns házukban, Berlin Mitte kerületében. Az apja húga, Marta, két évvel fiatalabb volt nála, ennek ellenére elválaszthatatlanok voltak. „Sülve-főve együtt vannak” – így jellemezte őket gyerekkorukban Katja, a régi házvezetőnőjük. Az apja elmesélte Beckynek, hogy Marta négy nyelven beszélt folyékonyan, és azt remélte, francia irodalmat tanulhat az egyetemen, mielőtt a nácik megtiltották a zsidóknak, hogy iskolába járhassanak. Elmondta, hogy Marta az anyja kiköpött mása volt, és mivel Gisela nagyon fiatalosnak tűnt, gyakran nővéreknek hitték őket.

– Én és a családom tagjai nem voltunk vallásos zsidók – folytatta. – Ha egyáltalán zsidóknak lehetett még nevezni minket. Csak a nagy ünnepekkor jártunk el a súlba. De miután a nácik hatalomra kerültek, és mindent büntetlenül megúszhattak, már egyáltalán nem mentünk el a Neue Synagogéba. Anyám arra kérte Katját, hogy a zsidó mivoltukra utaló összes nyomot távolítsa el a házból, és vigye fel a padlásra, nehogy valaki meglássa őket, és rájöjjön, hogy zsidók vagyunk.

– Mi történt velük? – kérdezte Becky óvatosan. Még mindig nem tudta elhinni, hogy a mellette ülő férfi, aki sosem mutatta ki az érzelmeit mások előtt, mert ezt a gyengeség és a sebezhetőség jelének tartotta, valóban az apja.