LAUREN NORTH

JÓBAN-ROSSZBAN

A mű eredeti címe

For Better, For Worse

Copyright © Lauren North, 2025

Lauren North has asserted her right to be identified as the author of this work.

First published in the English language in 2025 by Storyfire Ltd,

trading as Bookouture.

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

Szerkesztette

KISS BERNADETT

ISBN 978 615 104 234 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Merry Anslow-nak

KÉT HÉTTEL AZ ESKÜVŐ ELŐTT

PROLÓGUS
HANNAH

Nevetgélve lököm be a nyaraló súlyos ajtaját. Nyomban megpillantom a lábat a szőnyegen. Látom is, meg nem is. Eljut a tudatomig a furcsa szögben álló sápadt lábszár, a lábujjak és a bőrszandál látványa. Csakhogy Jake ajka a nyakamon egészen másfelé tereli a gondolataimat. Elképzelem, ahogy leráncigáljuk egymásról a ruhánkat, és ismét a medencébe ugrunk – meztelenül. Mint két kamasz, akik egy napra megkapták a házat, holott valójában már mindketten elmúltunk harmincévesek. Úristen, de kellett már ez a kis kikapcsolódás!

Három éjszaka egy szépen felújított, tizennyolcadik századi, mészkőből rakott parasztházban Dél-Franciaország szívében. Hat hálószobával, négy fürdővel, medencével és egy bíborszínű perzsaszőnyeggel, rajta a lábbal, amelynek egyáltalán nem volna szabad ott lennie.

– Biztosra vettem, hogy az én utam sokkal rövidebb. Tényleg nem futottál? – duruzsolja Jake a fülembe. Sokkal jobban érezni jellegzetes ohiói akcentusát, amikor kanos. Forró ajkának érintése a nyakamon aligha lehetne izgatóbb. Miközben csókol, azon tűnődöm, milyen íze lehet a só és a naptej keverékének a déli napsütésben tett séta után.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy csaltam? – szegezem neki a kérdés kuncogva, pedig alig négy nap telt el azóta, hogy a londoni lakásomban attól rettegtem, hogy már sosem leszek boldog. – Különben is csak fél perccel előztelek meg – teszem hozzá.

– Akkor is legyőztél – feleli vigyorogva. Nem bánom a ritka sikert. Egyszerű fogadásról volt szó, hogy vajon melyik úton lehet gyorsabban visszaérni a házhoz. Ez semmiben sem különbözött a kapcsolatunk során kötött számtalan egyéb fogadástól. Jake a műutat választotta, miközben én a Montpellier-től kétórányira fekvő Laguedoc-Roussillon borvidék szőlőültetvényei között kanyargó egyik kis földutat követtem. Jólesett a szőlőindák érintése a karomon, miközben élveztem az adott pillanatot és az otthonosság kellemes érzését, ami már emberemlékezet óta nem adatott meg nekem. Magam is meglepődtem, hogy előbb értem a kocsibeállóhoz.

Ahogy még jobban kitárom az ajtót, a lábfej nem mozdul. Immár a másikat is látom. Aztán feltűnik a lábszár, a felsőtest, és végül a fehér hajjal borított fej is, amelyet azonnal felismerek. Az illetőn fekete ing és kordnadrág van. Arccal előre fekszik mozdulatlanul.

Végül belém nyilall a felismerés, és mint valami vészcsengő, zúgni kezd a fejem. A valóság hirtelen elfeledteti velem a medence és Jake meztelen testének gondolatát. Önkéntelenül felnyögök, miközben a döbbenettől földbe gyökerezik a lábam.

– Hannah? – Jake hangja egészen távolinak tűnik. Mivel mögöttem áll, nem láthatja, amit én. – Han? – szólít meg újra a szokott módon becézve.

Nem bírok megszólalni. Egyetlen szó sem jön ki a torkomon. Egyértelmű, hogy az előttem heverő test élettelen. Nemcsak a mozdulatlansága, hanem a rengeteg vér miatt is. A bonyolult szirmokat mintázó szőnyeget teljesen átitatta már a jókora tócsa. A régi aprópénzre jellemző fémes szag és a saját kipárolgásom együttes hatására felfordul a gyomrom, és öklendezni kezdek. Csakhogy a kiadós séta után semmi sincs bennem, ami kijöhetne, így csak keserű epe mardossa a torkomat.

Aztán Jake is beljebb lép.

– Úristen! – szólal meg kásás hangon. – Mi a…? – De nem fejezi be a mondatot.

Az idő egészen lelassul. Fogalmam sincs, meddig állunk dermedten. Csak egy kába légy zümmögése hallatszik, ahogy újra és újra nekirepül az ablaküvegnek. Egyikünk sem lép oda, hogy ellenőrizze a férfi pulzusát. Felesleges. Mint ahogy a mentőket sem értesítjük a bejárathoz közeli asztalkán álló ősrégi fekete telefonon. Azt csak akkor szokás használni, amikor nincs térerő, és a mobiljaink használhatatlanná válnak, ami gyakran megesik.

Végül én szólalok meg elsőként.

– Meghalt – mondom rekedten a könnyeimmel küszködve.

Jake lassan bólint. Hozzám hasonlóan a szívét markolászó döbbenettől ő is elkerekedett szemmel mered maga elé.

– Úristen! – Miközben beszélek, a fogaim összekoccannak, mégis a telefon után nyúlok. – Muszáj értesíteni a rendőrséget. Segítséget kell hívni. – Már a kezemben fogom a hideg műanyag kagylót, amikor a tekintetem megakad valamin. A fémes villanás láttán megtorpanok.

Az ugye nem…?

Amikor megbizonyosodom róla, rémült sóhaj szakad ki belőlem. Nyomban eszembe jut a dinnye, amelyet aznap reggel vettünk a faluban. Előttem van, ahogy a jellegzetes fanyelű szeletelőkés éles pengéje az érett gyümölcs húsába szaladt, miközben elkészítettük az ebédet. Most ugyanaz a kés fekszik a holttest mellett.

Először azóta, hogy megpillantottam a szőnyegen elterült alakot, a csőlátásom hirtelen kitágul, és a vértócsát kezdem nézni, amelyben fekszik. Újabb és újabb részleteket veszek észre. Először a vörös lábnyomokat a járólapokon. A sűrű vér alól kilátszanak a szőnyeg szálai, mintha ecsettel kenték volna oda. Hirtelen bevillan egy gyermekkori emlék. Az osztályteremben kiömlött élénksárga festék, és a cipőm által hagyott nyomok. Ahogy édesanyám a tanárokkal méltatlankodik, amiért hagyták, hogy tönkretegyem a lábbelimet.

Ekkor újabb vészcsengő szólal meg a fejemben. Bármilyen lármás és nyugtalanító is, nem veszek róla tudomást. Nem akarok. Inkább a döbbenethez ragaszkodom, és igyekszem távol tartani magamtól a formálódó gondolatot. Mégsem tárcsázok.

– Jake? – szólalok meg alig hallhatóan.

Nem válaszol, mire felé fordulok. Ugyanúgy dörzsöli a homlokát, mint szokta, valahányszor feszült. A vőlegényem okos, rendszerető és rengeteg mindenhez remekül ért, de nem szereti a hirtelen változásokat, és nem bírja a váratlan eseményeket. Viszont mindenáron szeretnék szabadulni ettől az egyre zavaróbb gondolattól. Arra várok, hogy meggyőzzön az ellenkezőjéről.

– Egy pillanat – feleli, csakhogy ez most nem lehetséges. A helyzet nem engedi meg, hogy akár egy lélegzetvételnyi időt is kapjon.

– Az ott nem az a kés – kérdezem, miközben remegő ujjal a megfelelő irányba mutatok –, amelyet korábban használtam? – Pontosan tudom, hogy az, mivel nincs a házban másik szeletelőkés. A konyhapulton álló mutatós faállványon lévő tízes készlethez tartozik, használat után biztos, hogy a mosogatógépbe raktam.

– Hogy?

– A kés. A mosogatógépbe tettem, emlékszel?

Úgy érzem, menten rosszul leszek. A vérszagtól majd felfordul a gyomrom.

Találkozik a tekintetünk. Jake elkerekedett szeme félelmet tükröz.

– Mit akarsz ezzel mondani?

Ő még nem rakta össze.

– Én… – kezdem, miközben forog körülöttem a világ. – Odanézz! – mondom hirtelen fennhangon, hogy túlkiabáljam a szívem kalapálását a fülemben.

Jake a fejét rázza. Még mindig nem érti.

A lábnyomokra mutatok. Bármikor felismerném a negyvenhetes Brunello Cucinelli edzőcipőt, amelyet karácsonyra vettem neki. A talpán jellegzetes, oválissá szélesedő körökből álló minta található. Ahogy a vérvörös nyomokat bámulom, a sírástól összeszorul a torkom.

– Nézz csak körül! Az ott az a kés, amelyet korábban használtam. Valaki kivette a mosogatógépből ahelyett, hogy a késtartóban lévő bármelyik másikat használta volna. Azok a lábnyomok pedig a te cipődről származnak.

A tekintetemet azonnal az ajtó mögötti kis kiszögellés felé kapom, Jake ugyanis ott hagyta a cipőjét a korábbi sétánk után. A két fél szépen egymás mellett van, ahogy volt, csakhogy a kék-fehér lábbeli immár csupa vér. Nemcsak a talpa, hanem a felsőrészét is vércseppek pettyezik. Összeszorítom a szemem, hogy ne lássam. Egyszerűen nem akarom elhinni. Amikor azonban kinyitom, a véres cipő még mindig ott van. Mintha valaki abban lett volna, amikor elővette a koszos kést a mosogatógépből, és leszúrta vele a férfit. Vagyis meggyilkolt valakit. A fejemben néma üvöltés visszhangzik.

Jake megköszörüli a torkát. Ennek hallatán, a szemem előtt kibontakozó rémálom ellenére, megkönnyebbülök, hogy lassan ő is hasonló felismerésekre jut, mint én.

– Úristen! – mondja újra, miközben megindul a cipője felé, egy lépés után azonban megtorpan, majd felegyenesedik. Mintha csak fel akarta volna venni, aztán hirtelen meggondolta volna magát, a teste azonban nem egészen tudta volna követni a gondolatait. – De hiszen én veled voltam – közli. Kifejezetten nevetséges és semmi szükség arra, hogy ezt kimondja. Persze, hogy nem ő csinálta ezt. Mégis bólintok, hiszen igazat beszél. Együtt kirándultunk, és csak a legvégén váltunk külön. Az ő cipőjét borítja vér, és az általam használt kés van a szőnyegen a rajta fekvő férfi holtteste mellett. Kizárt, hogy Jake ölte volna meg, mint ahogy én sem tettem.

Ahogy Jake-re nézek, ugyanazt a rémületet látom tágra nyílt szemében, mint ami bennem is egyre erősebbé válik minden egyes szívdobbanással.

– Nem tudom… – kezdi, de aztán elakad, miközben a tekintete előbb a férfira, majd a késre, végül a cipőre ugrik, mintha ellenőrizné az elé táruló látványt, mégsem hinné el, amit lát. – Nem tudom, mi folyik itt, Han.

Ahogy megrázom a fejem, lófarokba összefogott hajam a tarkómat csapkodja. Lefagy az agyam. Képtelen feldolgozni ezt az egészet. Nem találom a megfelelő szavakat.

– Ez lehetetlen – hebegem remegő hangon. – Valaki biztos itt járt, amíg mi sétáltunk…

Alig bírok úrrá lenni az émelygésemen.

– Mégis ki tenne ilyet? – kérdezi Jake elsápadva.

Hosszú másodpercekig némán állunk, mígnem hangosan fújtatva felsóhajt.

– A cipőm… úgy néz ki, mintha…

– Mintha valaki felvette volna, mielőtt ezt tette – fejezem be helyette a mondatot.

– És a kés…

– Biztosan rajta van az ujjlenyomatom – mondom –, amely egyik másik késen sincs.

Jake tátott szájjal mered rám.

– Ezek szerint… aki ezt tette… azt a látszatot akarja kelteni, hogy mi voltunk?

Újból nyelnem kell, miközben próbálok uralkodni magamon.

– Mégis miért tenne ilyet bárki? – kérdezem, a következő gondolat azonban még kellemetlenebb. Bizonytalanul állok a lábamon. – Ki csinálna ilyesmit?

Ahogy Jake rám emeli a tekintetét, látom a fejében megfogalmazódó újabb kérdést, amitől elkomorul az ábrázata. Nem akarja kimondani. Meg akar kímélni tőle, a homlokán futó ráncok és a legörbülő ajka azonban mindent elárul. Valaki idejött a házhoz, amíg mi a tónál voltunk. Felvette Jake cipőjét, aztán előkereste a kést, amelyet az ebédnél használtam, és leszúrta a férfit, azt a látszatot keltve, mintha mi tettük volna.

A semmi közepén vagyunk. A legközelebbi szomszéd másfél kilométerre lakik. A falu húsz perc kocsival. Egyedül vagyunk, a késő délután lassan már estébe fordul. Jake arckifejezése egyértelműen tükrözi a kérdést, amelyet inkább elhallgatna. Mégis ott lóg a levegőben, mígnem bennem is megfogalmazódik. Csak nem mi következünk?

Amikor az ódon telefon éles csörgése belehasít a csendbe, felsikoltok.

EGY NAPPAL KORÁBBAN

1. FEJEZET
HANNAH

Amint ráfordulunk a széles kocsibeállóra, hirtelen elmúlik minden kimerültségem. Még el is mosolyodom, ahogy a fényszóró végigpásztázza a világossárga kövekből rakott, szépen felújított épületet, amely régi pompáját idézve büszkén magasodik előttünk. A főbejárat tiszteletet parancsoló faajtó, az ablakokat pedig bájos spaletták fedik, amelyek színe megegyezik a szőlőültetvényhez és a kerthez hasonlóan sötétbe vesző cserepekével.

Az ötórai kelés, majd a kompút – azaz összesen kilenc hosszú óra a kocsiban – hirtelen szertefoszlik.

– Végre itthon! – mondom, azzal összefogom világosbarna, selymes fürtjeimet, miközben Jake a ház közelében leparkol, majd leállítja a motort. Előrehajol, és a homlokát mulatságosan ráncolva kinéz a szélvédőn, amin jót derülök.

Ahogy felém sandít az esti félhomályban, az elfogyasztott sok chips és cukorka, valamint elcsigázott testünk szagától bűzlő autóban is eláll tőle a lélegzetem. Sötét szempár, oldalt rövidre nyírt, a feje tetején valamivel hosszabbra hagyott fekete haj. Az alig néhány napos angliai nyár alatt is sikerült lebarnulnia, az állát pedig többnapos borosta borítja, amit imádok. Már látom magam előtt, ahogy vadonatúj szürke öltönyében állva vár rám a templomban. Két hét múlva! Még mindig alig hiszem el. Ez az ember a mindenem.

Ahogy egyszerre szórakozottan és incselkedve rám mosolyog, alig észrevehetően kivillannak tökéletesen fehér fogai. Szombat reggelenként is mindig ez történik, amikor megkérdezi tőlem, melyik népszerű londoni látványossághoz fogom elcibálni a hétvége folyamán. Amikor ugyanis fél évig a fővárosban élt, még mielőtt találkoztunk volna, egyet sem keresett fel. Eszembe jut a fénykép, amelyet a Rémségek Házában felállított bitó tövében készítettünk, miközben alig bírtuk abbahagyni a röhögést.

– Úgy látom – közli –, az angoloknak más fogalmuk van a vidéki birtokról, mint az amerikaiaknak.

– Valóban? Mégis mire számítottál? – kérdezem, azzal kinyitom az ajtót, és kiszállok, hogy kinyújtóztassam sajgó hátamat. A levegő még mindig langyos, a kert felől pedig levendula- és rozmaringillat érződik. Egyáltalán nem olyan émelyítő, mint azok a parfümök, amelyeket néha veszek magamnak, hogy felidézzek egy múltbeli emléket vagy érzést.

Becsukom a szemem, és magamba szívom a fűszeres levegőt és a csendet. Londonra gondolok. A folyamatos rohanásra. Arra, hogy mindig menni kell valahová, meg a temérdek elvégzendő feladatra – mindarra, ami egy belvárosi céges ügyvéd életére jellemző. Eszembe jut a King’s Cross állomásra befutó és onnan induló vonatok csattogása. Mindenhol csak emberek: turisták, helyiek, ingázók. Van, aki elvegyül, van, aki kitűnik. A tetőtéri lakásom melletti úton dübörgő éjszakai buszokra gondolok. A dudálásra, a tolató furgonok sípolására, az állandó kiabálásra – egyszóval az életemet aláfestő hangsávra.

Hallom, ahogy kinyílik a vezetőoldali ajtó, majd léptek nesze hallatszik a kavicson.

– Azt hittem – mondja Jake –, egyszerű kis bungalóban lesz a szállásunk, nem egy kúriában.

– Nem is az – válaszolom elmosolyodva.

– Valóban? Mégis hány hálószoba van benne? – kérdezi incselkedve.

– Hat – felelem.

Megfogja a kezemet. Látom, ahogy az elmúlt napok alatt felgyülemlett feszültség lassan oldódni kezd benne, miként bennem is. Jake magát vádolja a történtekért. Én próbálom nem őt okolni. Nem az ő hibája, hogy a volt barátnője… Igyekszem kedvesen tekinteni Neve-re,  nem úgy, mintha futóbolond lenne. Próbálom a dühömet sajnálattá formálni, ami nem egyszerű, de néha eszembe jut, hogy a lelkünk mélyén mindketten ugyanarra a férfira vágyunk. A különbség, hogy Jake engem választott.

Gyorsan elhessegetem a felfeszített zár és a feldúlt lakásunk emlékképét Neve-vel együtt, hogy inkább Jake-kel tudjak foglalkozni. Egyáltalán nem akarta ezt a kiruccanást két héttel az esküvőnk előtt. Nem szóltam neki előre, ráadásul annyi mindent kellene még elintézni. Így nem fog tudni mindent a tőle megszokott alapossággal elvégezni, de egyszerűen muszáj volt kiszakadni, még ha csak egy hosszú hétvégére is.

– Emlékeztess majd, hogy soha ne mutassam meg neked, hol laktam Westlake-ben – közli Jake.

– Ne mondj ilyet – válaszolom a fejemet ingatva. – Te is tudod, mennyire szeretnék ellátogatni Amerikába, és megnézni, hol nőttél fel. Ohio csodálatos helynek tűnik.

– Majd egyszer – feleli, azzal megpuszilja a kézfejemet. – Te tényleg itt nőttél fel? – kérdezi aztán.

– Tulajdonképpen. Anyával minden nyáron itt töltöttünk másfél hónapot, sőt néha karácsonykor és húsvétkor is eljöttünk, ha apának volt szabadsága.

– Hónapokkal ezelőtt kellett volna eljönnünk – mondja, majd erős karjával magához ölel, és megcsókol. Ajkának lágy, mégis kiéhezett érintésétől nagyot ugrik a szívem. Micsoda férfi! – Gyere, hagyjuk a cuccokat. Inkább vezess körbe!

Kinyitom az ajtót, és teljes testsúlyommal nekidőlve kitárom. A tágas előteret terméskőből rakott padló borítja, azon pedig kézzel csomózott perzsaszőnyeg díszeleg. Először a földszintet járjuk körbe, ahol az összes szobát az utolsó részletig helyrehozták. A kezemet végighúzom a hideg, szándékosan nyersen hagyott, rusztikus kőfalon.

A nappaliban sötétbarna bőrkanapé áll a nyitott kandalló előtt. Onnan boltíves átjáró vezet az étkezőbe. A tölgyfa asztal körül tucatnyi magas háttámlájú és hímzett ülésű szék sorakozik. A plafonról lelógó méretes csillár számtalan apró kristálya csak úgy szórja a fényt.

Mosolyogva mesélem el Jake-nek, hogy a bátyámmal egyszer játszottunk egy parti Monopolyt, amely egész nyáron át zajlott ennél az asztalnál. Nagyot nevet, amikor meglát a falon két bekeretezett fényképet. Az egyik rólam készült, ahogy fehér ruhában állok a kertben, a másik pedig a hároméves Williamről, aki háromrészes öltönyt visel a képen.

A ház végében lévő konyhában jókora tűzhely és törtfehér szekrények találhatók, a padlót pedig kézzel festett, kék damaszkuszi mintás csempe borítja. Megkeresem a megfelelő villanykapcsolót, majd néhány pillanat múlva fénybe borul a szőlőlugassal futtatott és sűrű levendulabokrokkal szegélyezett terasz. Azon túl van a medence. A víz olyan hívogató, hogy Jake azonnal megragadja a karomat, mint valami izgatott kisgyerek.

Még meg sem mutattam neki az alagsorban található szaunát és kis edzőtermet, az emeleti hálószobákat a baldachinos ágyakkal, valamint a hatalmas kádakkal felszerelt, a környező dűlőkre néző fürdőszobákat.

– Verseny – közli Jake. Ahogy lekapja a pólóját, láthatóvá válik izmos felsőteste.

– Nem kellene fürdőruha? – kérdezem nevetve.

– Minek?

Azzal visszaszalad a házba, és felkap két törülközőt. Hirtelen magával ragad a lelkesedése, én is lerúgom a cipőmet, és leveszem a felsőmet. Alig néhány másodperc múlva meztelenül állunk a langyos nyárestében. Jake megfogja a kezemet, rám vigyorog, és beugrunk a medencébe.

A víz hideg érintése mindent elfeledtet velem. Ahogy a fejem alámerül, tudom, hogy minden rendben lesz. Lehet, hogy a rendőrnek, aki felvette a vallomásunkat, igaza van. Magunk mögött tudhatjuk az esetet. Próbálok nem gondolni arra, ahogy a vállát vonogatva közölte, nemigen tudnak mit tenni. Neve azt állította, a zárat már felfeszítve találta, amikor beszélni akart Jake-kel. Mintha nem ő dúlta volna fel a lakásomat, hogy megkeresse a… Mit is?

– Azt mondta, semmit sem vittek el – emlékeztett a nyomozó, aki a húszas évei elején járhatott, rézvörös haját pedig egészen rövidre nyírva hordta. – Megmondtuk a szóban forgó hölgynek, hogy a jövőben inkább tartsa távol magát a helyszíntől. Javaslom, szereljen fel csengőkamerát, cserélje ki a zárat, és felejtse el az egészet.

Mintha ez olyan egyszerű lenne.

– Mégis mit akar? – kérdeztem Jake-et, miután abbahagytam a bőgést.

– Gondolom, szórakozni velünk – felelte a fejét ingatva. – Azt se tudtam, hogy Londonban van. Úgy tudtam, még mindig Westlake-ben él a szüleivel. Annyira sajnálom, Han.

Később azt is mondta, hogy minden rendben lesz. Hinni akartam neki, a polcokról ledobált könyveket, a szétszórt iratokat és a fiókból kiborított fehérneműmet elnézve azonban újra sírni kezdtem, és közöltem vele, hogy félek. A szavai egyáltalán nem nyugtattak meg.

A medencében egy idő után égni kezd a tüdőm, mire felmegyek a felszínre, ahol hátrasimítom az arcomhoz tapadt nedves fürtöket.

Amikor kinyitom a szemem, Jake-et látom magam előtt, ahogy felém nyújtja a kezét. Szorosan hozzábújok, mintha nem is ketten lennénk a vízben. Gyengéden a medence falához szorít, majd ajkát az enyémre tapasztja. A csókja aligha lehetne odaadóbb. Aztán elhúzódik, és mélyen a szemembe néz.

– Szívből szeretlek, Hannah Fitzroy. Alig várom már, hogy a férjed lehessek.

– Én is szeretlek téged – felelem mosolyogva. El sem hiszem, milyen szerencsés vagyok, hogy Jake az enyém. A mélységes magányban eltelt évek után örökre hálás leszek, hogy egymásra találtunk. Soha senkivel nem éreztem még ilyen közelséget, mint Jake-kel. Szinte ösztönösen tudja, mi kell nekem és mikor. Naponta több száz aprósággal fejezi ki az irántam érzett szeretetét. Például kávét tesz az éjjeliszekrényemre, amikor még félálomban szundítok zuhanyozás után, pedig korán van, és egyáltalán nem kellene felkelnie.

Ahogy újra közelebb jön, érzem a merevedését. Elmosolyodom, miközben ismét hosszan megcsókol.

Utána jókora törülközőbe csavarva fekszünk egymás karjában az egyik heverőn, miközben a rovarokat és az éjszaka neszeit hallgatjuk.

– A betörés óta először érzem magam biztonságban – mondom.

Még szorosabban magához ölel.

– Nem engedem, hogy bármi bajod legyen.

A mellére hajtom a fejem, és elképzelem, hogy másnap bemegyünk a faluba élelmiszerért, majd megmutatom neki a kedvenc sétaútvonalamat az alig néhány kilométerre lévő tó körül. Friss gyümölcsöt, bagettet és sajtot fogunk enni. Borozni fogunk, és egyikünk sem hozza szóba az esküvői ülésrendet. Meg sem említjük majd a betörést és a rendőrség tehetetlenségét. Egyszerűen kettesben leszünk, és élvezzük, hogy kicsit kiszabadultunk.

KÉT HÉTTEL AZ ESKÜVŐ ELŐTT

2. FEJEZET
JAKE

A reggeli napsütés sokkal erősebb, mint Angliában valaha. A szigetországban tapasztalható hőhullámok olyanok, mint otthon Westlake-ben: fülledtek és párásak. Itt azonban hűsítő szellő fújdogál, a levegő pedig egészen könnyű, ami kellemessé teszi a nap melegét, gondolja magában Jake, ahogy leparkolnak a Hannah családi nyaralójától mintegy húsz percre lévő falu határában.

Ahogy a meleg átjárja a testét, lassan szertefoszlik az elmúlt hetek alatt felügyelemlett feszültség. A saját vállalkozása, az esküvői előkészületek, majd Neve hirtelen feltűnése miatt állandó nyomás nehezedett rá. Hannah miatt is aggódik. Nemcsak a héten történt betörés okozta stressz, hanem amiatt is, amilyen keményen dolgozik, amivel magának és feltehetően a szüleinek is bizonyítani akarja, hogy képes egyedül boldogulni.

Nyugtalan, hogy még mindig nem találkozott velük. Hannah apja büntetőbíró, az édesanyjáról pedig annyit tud, hogy társasági ember, bármit is jelentsen ez. Ahhoz képest, hogy két hét múlva tervezi elvenni a lányukat, eddig az összes vacsorameghívást lemondták, az asszony pedig arra sem volt képes, hogy elmenjen Hannah-val menyasszonyi ruhát próbálni. Az esküvőtől függetlenül júniusban lesz egy éve, hogy egy párt alkotnak. Szinte azonnal összeköltöztek, és karácsonykor el is jegyezték egymást. A leendő apósa és anyósa mégsem mutatott semmi hajlandóságot, hogy találkozzanak vele. Tisztában van vele, hogy Hannah szüleivel való kapcsolata meglehetősen feszült. Az övé sem sokkal jobb, de Hannah mégiscsak az egyetlen lányuk. Bizonyára szeretnék őt boldognak látni. Jake mindenáron szeretné az értésükre adni, hogy bár meglehetősen gyorsan alakultak kettejük között a dolgok, Hannah a szíve választottja. A nő igazi lelki társa, holott a találkozásukig nem hitte, hogy létezhet egyáltalán ilyen. Amint meglátta, tudta, hogy feleségül akarja venni.

Egyáltalán nem örül annak, hogy Hannah szülei úgy kezelik a lányukat, mintha nem lenne fontos a számukra. Hogy a testvérével, Williammel együtt bentlakásos iskolába küldték őket tizenkét éves korukban – ami bevett szokás a felső tízezernél –, és ragaszkodnak hozzá, hogy Juliának és Marcusnak szólítsa őket, ne pedig anyának és apának. Ettől csak még inkább be akarja bizonyítani, hogy bármi is történjen, ő mindig Hannah-t fogja az első helyre tenni.

Lassú léptekkel indulnak meg a falu irányába. Andalgásuk Londonban bizonyára rosszalló cöccögést és türelmetlen lökdösődést váltana ki. A levegőben virágok illata terjeng, az égbolt pedig hihetetlenül kék. Amikor megfogja a nő kezét, Hannah a homlokára tolja a szemüveget, és a rá jellemző pajkos, hívogató mosollyal fordul felé. Jake nem bír betelni vele. Még mindig alig hiszi el, hogy az övé. Barna haja elvileg kizárná, hogy macskaszerű, ragyogóan kék szeme legyen, Jake mégsem tudja őt elképzelni máshogy. Sovány arca, magasan ülő járomcsontja és halvány rózsaszín ajka van.

Odahaza sminkkel emeli ki a vonásait, keretezi és fokozza a szépségét, amire semmi szüksége sincs, Jake mégis elfogadja. Az ügyvédi iroda, ahol vezető munkatársként dolgozik, kíméletlen környezet, a smink, a márkás cipő és a jól szabott ruha pedig a páncélja. Tiszteletben tartja, de jobban szereti így. Amikor Hannah egyszerűen összefogja a haját, és épphogy kihúzza a szemét.

– Most már örülsz, hogy eljöttünk? – kérdezi a nő.

Jake szégyenkezve gondol vissza a reakciójára, amikor csütörtök reggel a zuhanyból kilépve Hannah közölte vele az ötletét.

– Mégsem csomagolhatunk csak úgy össze, és utazhatunk holnap Franciaországba – válaszolta.

– Miért nem? – kérdezett vissza Hannah kissé ingerülten. – A HR már jó ideje nyaggat, hogy ki kellene vennem a szabadnapjaimat, te meg amúgy is otthonról dolgozol.

– Akkor sem csinálhatunk ilyet. Mégis mi lesz az esküvővel meg a… – Azt akarta mondani, hogy az ő szempontjából kifejezetten kedvezőtlen az időzítés. A vállalkozása csúcsteljesítményének számító szoftverre végre jelentkezett egy potenciális vevő, és muszáj felkészülnie élete legfontosabb megbeszélésére. Csakhogy sehogy sem találta a megfelelő szavakat.

– Szükségem van rá – vágott a szavába Hannah. – Képtelen vagyok megmaradni ebben a lakásban.

Látva a nő könnybe lábadó szemét, bármennyire is nehezére esett, nyomban megvette a kompjegyet Doverből, és beállította az automatikus „házon kívül” választ a beérkező levelekre. Most már örül, hogy így tett.

– Szó sincs arról, hogy ne akartam volna jönni – magyarázkodik –, csak olyan váratlan volt az egész.

– Nem volt előre eltervezve – mondják egyszerre, miközben Hannah újabb huncut mosolyt villant felé.

– Tudom, hogy sokkal… izébbnek kellene lennem – mondja a kezével hadonászva.

– Milyennek is? – kérdezi a nő a férfi kézmozdulatát utánozva. – Haldokló madárnak? Morcos csirkének?

Jake a fejét hátravetve felnevet.

– Igen, sokkal inkább morcos csirkének kellene lennem az utolsó perces ötletekkel kapcsolatban.

Hannah közelebb húzódik, átkarolja a férfi derekát, és lábujjhegyre emelkedik, hogy megpuszilja az arcát.

– Megértem. Azért szoktál előre tervezni, mert szereted, ha minden tökéletes. Ezt szeretem benned.

Jake megcsókolja a nő feje búbját, majd megindulnak egy szűk utcán, amelyet ódon épületek szegélyeznek, és színpompás muskátlik a virágosládákban. A férfi újfent azon tűnődik magában, hogyan lehet ekkora szerencséje. Soha senki nem értette meg őt úgy, mint Hannah, és soha senki nem fogadta el a rigolyáját, miszerint muszáj előre terveznie. Tudja, hogy részben éppen ezért illenek össze. Hannah olyannyira a munkájának szenteli magát, hogy azon kívül nem akar döntéseket hozni, márpedig Jake éppen ehhez ért – a tervezéshez.

Szeretné, hogy simán alakuljon az életük, ehhez viszont nem árt tudni, mi van a sarkon túl. Szeret mindent előre kitalálni, és ahhoz ragaszkodni. A sikeres emberek egyfolytában az alkalmazkodóképesség fontosságát hangsúlyozzák, ő azonban annak tulajdonítja a saját sikerét, hogy mindig egy lépéssel mások előtt jár – nemcsak a munkáját illetően, hanem a magánéletben is. Ezt úgy éri el, hogy terveket készít, és azokhoz tartja magát.

Bár lehet, hogy egy kicsit lehetne rugalmasabb. Elvégre úgy ismerték meg egymást tavaly júniusban, hogy módosult az előzetes terv. Illetve egy buta fogadásnak köszönhetően, amit versengő természetükből adódóan mindketten kifejezetten élveznek.

Egy napsütéses vasárnap reggel volt, a London és Brighton közötti nyolcvannyolc kilométeres bicikliverseny napja, amikor örökre megváltozott az élete. Fogadást kötött saját magával, hogy előbb ér célba, mint Kev, annak a kerékpárosklubnak a tagja, amelyhez akkor csatlakozott, amikor hat hónappal korábban az angliai fővárosba költözött. Jake szeretett versenyezni, de csak akkor, ha az baráti szellemben zajlott. Mivel azonban Kev néha túlzásba vitte, Jake bizonyítani akart.

London egyáltalán nem hasonlított Manchesterre, ahol négy évet élt, miután áttelepült Ohióból. Manchesterben mindenki a haverja akart lenni. Csatlakozott egy fantasy footballt játszó társasághoz, amelynek tagjai nyomban megkedvelték. Munka után együtt söröztek, hétvégén fociztak, közben pedig folyton egymást ugratták a WhatsApp-csoportban.

Amikor a szoftverfejlesztő vállalkozása miatt Londonba költözött, csatlakozott egy putney-i bringásklubhoz, hogy legyen mit csinálnia esténként meg a hétvégeken. Szeretett volna új barátokat. Sajnos azonban mégsem találta meg annyira a közös hangot a többi sráccal, mint remélte. Ettől függetlenül alig várta már, hogy megjegyzéseket tehessen Kevnek, ha sikerül jobb időt tekernie nála.

Annak ellenére, hogy három órán keresztül folyamatosan indították a versenyzőket, még mindig több százan várakoztak Claphamnél, és mind egy irányba tartottak. Kész káosz volt az egész. Volt, aki próbált előrejutni, miközben valaki más éppen hirtelen fékezett. A balesetek elkerülhetetlennek tűntek. Az egyik éles kanyarban a mellette lévő kerékpáros pedálja súrolta Jake küllőit, ettől a rajta ülő megingott, nekiesett, mire Jake felborított egy harmadik bringást. Mindannyian egyszerre terültek el az aszfalton.

A fickó, aki a balesetet okozta, sajnálkozva odaintett, de aztán szó nélkül eltekert.

– Annyira sajnálom – mondta Jake és a másik illető egyszerre. Ahogy odanézett, egy gyönyörű nőt látott maga mellett.

– Én vagyok a hibás – erősködött a férfi, majd felkelt, és felsegítette a másikat. – Én mentem neked. Jól vagy? – kérdezte, miközben végigmérte a nő formás testét és a vádliján lévő horzsolást.

– Az önbecsülésemen esett csorbát leszámítva kutyabajom – felelte a másik bólogatva. – Sosem lett volna szabad fogadnom – tette hozzá.

Noha Jake-nek még néha gondot okoztak a különféle akcentusok, úgy sejtette, a nő Kensingtonból vagy London valamelyik előkelőbb negyedéből származhat.

– Milyen fogadás? – tudakolta, pedig szívesen folytatta volna a versenyt. Vajon mennyi időt veszített már? Két percet? Annyit még le tud dolgozni.

Fogták a kerékpárjukat, és az út szélére húzódtak, miközben sorra húztak el mellettük a többiek.

– Olyan buta vagyok. Egyáltalán nem lett volna szabad elindulnom. Igazság szerint pocsékul kerékpározok – mondta a nő nevetgélve, miközben a kissé megviselt biciklijét és a sérülését elnézve legyintett. – Viszont az egyik kollégámnak az utolsó pillanatban befutott egy fontos ügye, így aztán nem tudott elindulni, pedig már tök sok adományt szerzett. Amikor megkért, hogy ugorjak be helyette, nemet mondtam, mire azt válaszolta: „Semmi gond, fogadok, hogy nem is tudnád teljesíteni.” A baj csak az, hogy imádom az értelmetlen fogadásokat. Bocs, összevissza jár a szám. Nem akarlak feltartani.

– Te nem folytatod? – kérdezte Jake. Ahogy találkozott a tekintetük, valami belé nyilallt. Egyszerre volt sóvárgás, vágyakozás és valami sokkal több.

– Én legfeljebb addig a kocsmáig fogok elbicegni – felelte a nő nevetve –, hogy igyak valamit. – Azzal a sarkon álló épület felé mutatott, amely előtt kerti asztalok sorakoztak. – Nem foglak elzavarni, de a versenyedet sem akarom elszúrni. Örülök, hogy találkoztunk…

– Jake – mutatkozott be a férfi, miközben lassan a mezőny legvége is elhaladt mellettük. Talán még be tudja hozni a négyperces lemaradást.

– Hannah – felelte a másik, aki már el is kezdte tolni a biciklijét, de azért visszaintegetett.

Jake nyeregbe szállt, és elkezdett tekerni, nem egész egy kilométer múlva azonban rájött, mekkora ostobaságot csinál. Éppen most találkozott álmai asszonyával, ő meg jól ott hagyta. Azzal feladta a versenyt, és megindult visszafelé, abban bízva, hogy még ott találja Hannah-t. Leírhatatlan megkönnyebbülést érzett, amikor megpillantotta a nőt az egyik kültéri asztalnál. Mindössze másodszor látta életében, mégis nyomban úgy érezte, hogy köze van hozzá. Akkor hitte el, hogy talán mégis lehet valaki a lelki társa. Ott helyben eldöntötte, hogy Hannah-t akarja feleségül venni.

A kávét egy palack bor követte, azt pedig egy elviteles thai vacsora a nő otthonában, egy csinosan felújított, amerikai konyhás lakásban, amely alig három perc sétára volt a King’s Cross állomástól.

Miután felállt az asztaltól, a nő az ajtóhoz kísérte, és ismét rávillantotta jellegzetes mosolyát. Noha sosem volt az a rámenős fajta, Jake mégis megcsókolta.

Különös érzés volt a karjába fogni a másikat. Legnagyobb örömére Hannah viszonozta a csókot. Aznap este végül nem ment haza. Mint ahogy másnap sem. Egy hónap múlva kiadta a putney-i lakását, és a nőhöz költözött. Bár alig fértek el a szűk helyen a sok holmitól, egyszerűen tökéletes volt minden.

Azóta, amikor éppen nem dolgoznak, minden szabadidejüket egymással töltik. Szombatonként sorra felkeresik London nevezetességeit, csütörtök esténként pedig, ha a nő időben végez a munkahelyén, csatlakoznak Hannah volt egyetemi évfolyamtársaihoz és partnereikhez egy közös vacsorára valamelyik kocsmában. Amerikaiként egy halom menő ügyvéd között Jake-nek kényelmetlenül kellene éreznie magát, még sincs így.

Az, hogy inkább a szívére hallgatott, és az előzetes elhatározása ellenére mégsem fejezte be a versenyt, élete egyik legjobb döntése volt. Azon kívül, hogy huszonhat évesen maga mögött hagyta Ohiót, és Angliába költözött. Annak immár hat éve, és egyszer sem bánta meg.

Ahogy befordulnak a sarkon, a kis falu főterén találják magukat. A középen álló ősöreg kút olyan száraz, mintha ötven éve nem folyt volna belőle víz. A teret macskakő borítja, és kőből rakott épületek szegélyezik, amelyeken napszítta, fakó zsalugáterek láthatók. A kút mellett egy művész üldögél összecsukható székén, és az alacsony épületek fölé magasodó harangtornyot festi. Elhaladnak egy kávézó előtt, amelynek piros napellenzője alatt idősebb férfiak ücsörögnek jóleső hallgatásba merülve, miközben ráérősen cigarettáznak és kortyolgatják a feketéjüket.

– Ez itt valódi? – kérdezi Jake. – Olyan, mintha valami régi francia filmbe csöppentünk volna.

– Ahogy mondod. Kiskorom óta nem változott semmi. Ugyanaz a kávézó, ugyanaz a kisbolt, ugyanazok az emberek. Gyere, vegyünk magunknak kenyeret.

– És bort.

– És sajtot – mondják közösen, amin jót derülnek.

– Imádom az itteni sajtot – jegyzi meg Hannah széles mosollyal az arcán, azzal belép az egyik ajtón. Jake már éppen követné, amikor észrevesz valamit a szeme sarkából.

Egy hirtelenszőke nő elfut a közelében.

Odakapja a tekintetét, és a teret körbeölelő házak közötti kis réseket kezdi pásztázni.

Az nem lehet, hogy ő volt az. Itt kizárt…