© Iványi Orsolya, 2025

© Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Borítófotó Iványi Orsolya

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó jaffa.hu

ISBN 978-963-687-194-9

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

Előszó

Helló, 50!

A csodálatos életközepi válság

Előszó

Az ötven év egy paradoxon. Egyszerre ijesztő mérföldkő, és egyben egy új életszakasz kezdete is. Egy olyan világban, amely a fiatalságot isteníti, az ötvenedik születésnap elérése olyan érzés lehet, mintha egy áramlat ragadna el a múlt és a jövő között, az eddig elért eredmények és a még megvalósítandó álmok között. Ebben a feszültségben csendes erő rejlik. Ugyanakkor tagadhatatlan kihívásokkal is szembesülünk: fizikai változásokkal, társadalmi elvárásokkal, és időnként egy mély önvizsgálattal.

Az öregedés valóban csak a bátraknak való?

Nem fogom azt mondani, hogy könnyű lesz, mert nem lesz könnyű, és nem fogom azt sem kérni, hogy lelkesedj. Ez nem egy üres közhelyekkel teli vagy erőltetett optimizmust sugárzó könyv. Amit kínálok, az egy iránytű. Útmutató, amely segít kíváncsisággal eligazodni ebben az új életszakaszban. Felfedezzük majd az öregedés örömeit és nehézségeit egyaránt: azokat a pillanatokat, amikor úgy érzed, hogy tiéd a világ, és azokat is, amikor úgy tűnik, a világ már nem vesz rólad tudomást. (Elinduljak-e futni reggel, vagy inkább megírjam a végrendeletemet?)

Az öregedés nem azt jelenti, hogy fel kellene adnod önmagad. Azt jelenti, hogy fejlődsz, változol, újragondolod magad. Eljött az idő, hogy használd azt a bölcsességet, amit megszereztél, és hogy beleállj abba az őszinteségbe, amely az önmagadról szerzett mélyebb tudásból fakad. Ugyanakkor eljött az idő arra is, hogy szembenézz a félelmeiddel, elengedd a régi történeteidet, és merj teljesebb életet élni, mint valaha.

Együtt fogjuk kibontani, mit is jelent jól megöregedni – megőrizni az életerőt, ápolni a mély kapcsolódásokat, és kreativitást vinni a mindennapokba. Kihívjuk azt a tabut, hogy az öregedés pusztán az eljelentéktelenedés felé vezető út, és helyette úgy értelmezzük, mint egy gazdagabb, céltudatosabb élet felé vezető utat. Ez az út nem lesz mentes fájdalmaktól, sem fizikai, sem lelki értelemben. De azok számára, akik hajlandók keresni, váratlan meglepetéseket is tartogathat. Például rájössz, hogy egy bizonyos kor felett a csend nem unalom, hanem luxus.

Remélem, hogy ezeken az oldalakon inspirációt és bátorítást találsz majd arra, hogy ne harcolj az idő ellen; az öregedés sokkal inkább egy közös séta, ahol néha eltévedünk, aztán megtaláljuk a teljességhez vezető utat. Vagy legalább egy vécét, ami ebben a korban már majdnem ugyanaz. Vagy véletlenül becsöngetünk egy idegen házba, ahol palacsintát kapunk, és azt mondják: „Nem baj, hogy nem tudod, hova mész. A lényeg, hogy elindultál.”

Üdv az ötvenben! Egy küldetéstudattal rendelkező idősebb nő. :)

Helló, 50!

238 nappal az ötvenedik születésnapom előtt kezdtem el azon gondolkozni, hogy ötven leszek. Mindig úgy éreztem, hogy én majd ötvenéves koromra leszek készen. Izgatott voltam, és ennek apropóján elindítottam egy projektet is #hogyanlegyünk50évesek munkacímmel. Nemcsak vártam az ötvenet, hanem aktívan készültem is rá, testben és lélekben, hogy tényleg a legjobb formámban legyek augusztus 26-ra. A hétköznapokban nem szoktam félni az öregedéstől. Nincs rá időm. Meg hát: még csak ötven leszek. Amikor meséltem másoknak, hogy könyvet írok arról, hogyan legyünk ötvenévesek, sokan kijavítottak: inkább arról írjak, hogyan ne legyünk azok. Még mindig itt tartunk: az öregedés kellemetlen, és beszélni róla még inkább az.

Egy darab kép készült az ötvenedik születésnapi vacsorámon. Vagyis egy, ami jó lett. Nem mintha bánnám. Jobb is, mert így csak egyet kell elővennem, ha nosztalgiázni akarok. Egy csodás villában töltöttük az estét a férjemmel és a szüleimmel, Villa Lenának hívják, nézzétek meg az Instán. Hezitáltam, legyen-e buli, de a gondolattól is befeszültem, így inkább elengedtem. Ötven felett a stresszmentesítés lett az egyik prioritásom.

Azóta eltelt jó pár hónap, és ez az 50+ érzés elképesztően erőteljes. Mintha elpusztíthatatlan lennék. Közben az öregedés is valóságosabb lett, és vele együtt az is, hogy igenis időt, energiát kell fektetnem az egészségembe és az öregedésembe. (Tudjuk, hogy 70 százalék életmód, 30 százalék genetika.) És hát hogyan is kell jól öregedni?

Ezt a könyvet azért írtam meg, mert azt akarom, hogy ne félj az öregedéstől. Az öregedés elkerülhetetlen, de az, hogy hogyan élünk, kontrollálható. Ebben szeretnék neked segíteni.

Emlékszem, 2018-ban találtam ki azt a szlogent, hogy „nem a korom határozza meg az életemet”. 44 éves voltam, és így visszagondolva, tulajdonképpen még fogalmam sem volt az öregedésről. Csak azt tudtam, hogy foglalkozni akarok vele, mert az akkori és a jelenlegi narratíva sem tetszett/tetszik, például én semmiképpen sem akarok „méltósággal öregedni”. És mire befejezed ezt a könyvet, te sem azt akarod majd. Egyáltalán: mi az? Vigyázat, beugratós, eddig még senki nem tudta ezt megmagyarázni nekem rendesen!

Az öregedés szele tulajdonképpen akkor csapott meg először, amikor megismerkedtem a férjemmel. Történt ugyanis, hogy letagadott a korából tíz évet. Persze ezt csak utólag tudtam meg, amikor már kezdtünk összemelegedni telefonon, és már meg is beszéltük, hogy nemsokára találkozunk. Hatvan helyett hetvenéves, szembesített a telefonban. És mivel rögtön válaszolnom kellett, az első, ami átfutott az agyamon, hogy ha most azt mondom, hogy az életkora miatt nem akarok vele tovább ismerkedni, akkor tulajdonképpen én egy életkor alapján diszkrimináló személy vagyok (angolul ugye sokkal könnyebb: ageist), úgyhogy nyilvánvalóan azt mondtam, hogy semmi gond, haha, a 31 év korkülönbség nem nagy ügy!

Tulajdonképpen a férjem és a saját öregedésem indított el azon az úton, amely az aktív öregedés útja, és azt jelenti, hogy nem passzívan tekintek az öregedésre, ami csak úgy megtörténik velem, hanem a cselekvő és értékteremtő életvezetésre helyezem a hangsúlyt.

Persze én az ötvenet nem érzem soknak, és nem érzem magam öregnek, fel is szokott bennem merülni, hogy vajon egyszer majd fogom érezni azt, hogy megöregedtem? Mikortól számítok öregnek? Egyáltalán számít-e, hogy öreg vagyok? Vagy csak akkor fogom észrevenni, amikor belenézek a tükörbe, hogy „ki ez az öreg nő”? Vagy majd mások fognak leöregezni?

Emlékszem, ültünk a konyhában, reggeliztünk, amikor azt mondta a férjem: Hey, Cookie, you will be 50 soon! Ahogy hangosan kimondta, olyan valóságos lett az az ötven. Meg kissé félelmetes is. Amíg negyven és ötven között csónakázik az ember, az olyan senki földje, lehet jó is és rossz is, de az ötven után valóban elindul a visszaszámlálás. (A 49, mondjuk, abszolút senki földje volt, az nem tetszett, csak legyek már túl rajta!) Már kevesebb van hátra, mint előre, ahogy szokták mondani. Persze ezt ép ésszel nem lehet felfogni, mert még annyi mindent meg kell csinálni, és véghez kellene vinni, mert soha nincs idő semmire. Vajon miért nincs időnk mostanában semmire? Én elhatároztam, hogy idén bevezetem a négynapos munkahetet, akkor is, ha így kevesebbet keresek majd.

Ez a könyv megváltoztatta az életemet, írta nekem egy olvasó a menopauzakönyvemről. Nyilván mindig jólesik az ilyen, de aztán azt válaszoltam neki, hogy „nem, te változtattad meg a saját életedet, én csak adtam egy eszközt hozzá”. Ezzel a könyvvel is valami hasonló a célom: elültetni a magokat, azaz eszközöket adni, és a többit az olvasóra bízom.

Amikor elértem az úgynevezett középkort, a negyvenes éveim elejét hívom így, egyre többször gondoltam a halálra, a mulandóságomra, és ez valahogy kicsit ott is maradt a hétköznapjaimban. Emlékszem, akkoriban történt, hogy egy nőgyógyászati problémával jártam orvostól orvosig, amíg aztán az utolsó azt nem mondta, hogy mintavételre van szükség, és „lehet, el is késtünk már”, utalva arra, hogy mi van, ha rákos vagyok. Ez volt az első ilyen leletre várakozós hétvége, amit sosem felejtek el, és azóta már jó pár ilyenben volt részem. A halandóságtól való félelmem néha felerősödik: mi van, ha nem lesz időm mindenre, amit szeretnék még? Hol van az az élet, amit elképzeltem magamnak?

Az ötvenedik születésnapot sok kultúrában fontos mérföldkőként tartják számon, bár van, aki már előre retteg tőle. Én, mondjuk, kifejezetten vártam – a 49 senki földje, ahogy már kétszer is írtam.

Az újrakezdés pszichológiája – a Fresh Start Effect

Viselkedéstudományi kutatások szerint az emberek különösen hajlamosak életük mérföldkövei, például a harmincadik, negyvenedik vagy ötvenedik születésnapjuk környékén jelentősebb változtatásokra. Ezekben az időszakokban gyakrabban fognak új projektekbe, váltanak karriert, vagy alakítják át az életmódjukat. A jelenség hátterében a Fresh Start Effect néven ismert pszichológiai mechanizmus áll. A fogalmat Katherine Milkman, a University of Pennsylvania professzora és viselkedéskutatója vezette be. Kutatásai szerint bizonyos időpontok – például újév, születésnap, a hét első napja, hónap eleje, munkahelyváltás vagy költözés – mentálisan elkülönülnek a „régi énünktől”. Ezek az úgynevezett időbeli határpontok (temporal landmarks) segítenek abban, hogy a múltbeli hibáinkat, elakadásainkat egyfajta lezárt fejezetként kezeljük, és erősebb motivációt érezzünk az új célok kitűzésére. Milkman és kollégái empirikus vizsgálatokkal igazolták, hogy az emberek ezekben az „újrakezdési időszakokban” nagyobb valószínűséggel változtatnak a szokásaikon, például elkezdenek sportolni.

A Fresh Start Effect tehát nem csupán egy érdekes pszichológiai jelenség, hanem konkrét viselkedésformáló erő is, amely megnyitja az utat az önfejlesztés és a hosszú távú változás előtt. Elmaradhatatlan az élet értékelése ilyenkor, ami aztán fulladhat egy jó kis életközepi válságba is. Sokan ilyenkor néznek szembe először komolyabban a saját öregedésükkel és az életük hátralévő részének kérdéseivel, vagy kezdenek nagyobb figyelmet fordítani az önfejlesztésre, a spiritualitásra vagy a kreatív tevékenységekre.

Biológiai értelemben az ötvenes éveink olyanok, mint a hormonháztartás nyári vihara: hirtelen jönnek, felkavarnak mindent, majd új egyensúlyba rendezik a tájat. A menopauza nem udvariasan kopogtat, hanem berúgja az ajtót, és közli: most egy darabig itt maradok. A hormonális változások nemcsak a testet, hanem az érzelmi világot is megmozgatják, néha úgy érezzük, mintha valaki átvette volna felettünk a hatalmat.

Tudományos kutatások alapján azonban tudjuk, hogy az ebben az életkorban meghozott életmódbeli döntések (az unalomig ismert rendszeres mozgás, okos táplálkozás, stresszmenedzsment, társas kapcsolatok ápolása, minőségi alvás) radikálisan befolyásolhatják a várható élettartamot és annak minőségét. Más szóval: az ötvenes éveinkben kezdjük el írni a hosszú élet kézikönyvét, vagyis: helló, longevity!

Ugyanakkor az ötvenes évek nem csak a testre irányítják a figyelmet: ez az időszak gyakran fordulópont a pénzügyi és szakmai tervezésben is. Elkezdődik a tudatos felkészülés a nyugdíjra, a jövőre, az örökség kérdésére, nemcsak anyagi, de szellemi és érzelmi értelemben is.

A nők számára különösen sok szintű ez a korszak. A menopauza hormonális realitása mellett ott van a társadalmi láthatatlanság fájdalmas élménye is, mintha hirtelen átlátszóvá válnánk egy olyan világban, amely a fiatalságot ünnepli, de a bölcsességet elfelejti megköszönni. Ugyanakkor épp ez a láthatatlanság adhat váratlan szabadságot: ha senki nem néz, azt csinálhatunk, amit csak akarunk. Ez a korszak tehát fordulópont lehet, nem a vég, hanem egy új kezdet.

A csodálatos életközepi válság

Miért kell(ene) mindenkinek egy jó kis életközepi válság?

Van egy korszak, amit nem tanítanak az iskolában, nem készítenek fel rá a szüleid, és úgy egyébként is nem szeretünk róla beszélni. Ez az életközepi válság – már a kifejezés sem túl vonzó. A legtöbben valami negatív, szégyellni való állapotként gondolnak rá, egyfajta kapuzárási pánikként, amit a fiatalság elvesztése, a fáradtság, a kiüresedés és a test változásai váltanak ki. Pedig valójában sokkal többről van szó. Az életközepi válság – ha jól értelmezzük – nemcsak természetes, hanem szükséges is. Egyfajta belső átmenet, pszichológiai beavatás, amely új irányba állíthatja az életünket.

Az élet első fele gyakran automatikusan zajlik. Teljesítünk, építkezünk, megfelelünk, családot alapítunk, karriert építünk, elvárásoknak próbálunk megfelelni. Ám valamikor negyven-ötven éves kor körül elérkezik egy pillanat, amikor ezek az építőkockák megrendülnek. Elkezdjük feltenni a kérdéseket. Kinek az életét élem? Mit akarok én igazán? Ennyi lenne? És ez nem gyengeség, hanem a tudatosság kezdete. Mély önreflexió, amelyben elkezdjük lehámozni magunkról a ránk rakódott szerepeket.

Ez az időszak lehetőséget ad arra, hogy újradefiniáljuk, kik vagyunk, és kik szeretnénk lenni. Az eddig biztonságosnak hitt identitás darabjaira hullhat, szakemberként, szülőként, partnerként is elbizonytalanodhatunk.

Az életközepi válság egyik legerősebb érzelmi tapasztalata a halandóság tudatosodása. Rájövünk, hogy az élet véges, és egyszer mi is meghalunk, nem csak a szüleink. Nem elméletben, hanem valóságosan, a testünkön, a veszteségeinken, a gyerekeink felnövésén keresztül. Fájdalmas erre rájönni, mert ettől kezdve elkezdjük másképp látni az időnket. Nem halogatunk, nem vállalunk be felesleges kompromisszumokat. Elkezdjük feltenni a valódi kérdéseket: mire akarom használni a hátralévő időt?

Sokan ebben az időszakban kezdenek el igazán alkotni, legyen szó művészetről, új hivatásról, vagy egy régóta dédelgetett álom megvalósításáról. Jung szerint ez az individuáció folyamata, amikor az ember elkezd közeledni a valódi önmagához. Az életközepi válság tehát nemcsak válság, hanem a belső növekedés és alkotás kezdete is lehet. Az, amit addig elnyomtunk vagy halogattunk, most felszínre törhet. És ha hagyjuk, hogy megmutatkozzon, újfajta életminőség bontakozhat ki.

Ebben az életszakaszban sokan kezdik el elengedni a külső elvárások uralmát. Már nem akarunk mindenáron megfelelni, a saját értékeink kerülnek előtérbe. Nem kell mindenkinek tetszeni, nem kell mindenhez érteni, nem kell mindig „jól viselkedni”. Egyre több minden nem fontos, és éppen ettől nyílik meg a tér azoknak a dolgoknak a számára, amelyek valóban számítanak.

A modern világban kevés szertartás kíséri az élet nagy átmeneteit. A fiatalságból a bölcsességbe, a megfelelésből az önazonosságba. Ez az a korszak, amit a régi kultúrákban ünnepeltek. A harcosból sámán lett, a nőből bölcs asszony. Ma csak annyit mondanak: „jaj, biztosan klimaxol” – pedig valójában te most válsz valakivé. És ez csodálatos.

Az életközepi válság mítosza

A középkorúság éveit sokan még mindig úgy képzelik el, mint egyfajta biológiai és pszichológiai süllyedő hajót, amikor egyszer csak elkezdenek elszivárogni az energiák, a motiváció, a bőr feszessége és a kalandvágy. És a legérdekesebb az, hogy ezek a félelmek gyakran még azelőtt aktiválódnak bennünk, hogy a változások ténylegesen bekövetkeztek volna. Az előítéletek megelőzik a valóságot, és ez az öregedés legnagyobb narratív csapdája. Hányan rettegnek már évekkel a negyvenedik és ötvenedik születésnapjuk előtt!

Pedig a biológiai és társadalmi adatok más képet festenek. A várható élettartam alakulása drámai változáson ment keresztül az elmúlt évszázadban. 1900-ban az Egyesült Államokban a születéskor várható élettartam mindössze 47 év volt – nem azért, mert az emberek ne éltek volna meg akár 70-80 évet is, hanem mert a csecsemő- és gyermekhalandóság nagyon magas volt. Ma ez az érték közel 80 év, köszönhetően az orvostudomány fejlődésének, a védőoltásoknak, a jobb higiéniai viszonyoknak és a táplálkozás javulásának. Hasonló tendencia figyelhető meg a legtöbb fejlett országban is: az élet ma hosszabb, de vajon jobb is?

Az emberi élet jelentősen meghosszabbodott, de a gondolkodásunk még mindig a régi élettartamhoz igazodik. Bár ma már nem ritka, hogy valaki megéri a 80-90 évet, társadalmi elvárásaink – például, hogy mikor „illik” tanulni, családot alapítani vagy újrakezdeni valamit – sokszor még mindig egy 60 év körüli életív logikáját követik. Mintha új emeleteket húztunk volna egy házra, de még mindig csak az első emeletig használnánk a liftet.

Az életközép, vagyis a 45 és 65 év közötti időszak tehát nem a vég kezdete, hanem egy új fejlődési szakasz. A gerontológia, a fejlődéslélektan és az egészségtudomány is egyre inkább úgy tekint erre az időszakra, mint a „második felnőttkor” kezdetére, ahol a fizikai, kognitív és érzelmi kapacitásaink megfelelő támogatással (és némi humorral) még hosszú évekig fenntarthatók.

Az is tény, hogy az emberek túlnyomó többsége ebben az életkorban rendelkezik a legnagyobb élettapasztalattal, döntési kompetenciával, és gyakran anyagi stabilitással is – vagyis a „csúcson lenni” fogalma valójában ide helyezhető, nem a húszas éveinkre. A Harvard Adult Development Study például kimutatta, hogy a boldogság görbéje U alakot követ: a középkorú évek után felfelé ível, feltéve, hogy nem a veszteségekre, hanem a lehetőségekre fókuszálunk.

A középkorúság tehát nem hanyatlás, hanem egy új nézőpont lehetősége: innen visszatekinthetünk arra, amit már megtettünk, és előre is nézhetünk arra, ami még vár ránk. Olyan ez, mint amikor egy hegymászó végre elér egy panorámás pihenőpontra: nem a csúcson van, de messzebbre lát, mint bármikor korábban.

A kedves olvasó talán már a címből érezheti, hogy az életközepi válság az én olvasatomban kicsit más lesz, mint a megszokott. Az életközepi válság ugyanis az én olvasatomban nem krízis, hanem egy olyan folyamat, amelyen szükségszerű átesni.

A női narratíva úttörője: Gail Sheehy

A midlife crisis, avagy kapuzárási pánik, avagy életközepi válság kifejezés napjainkban egyre népszerűbb. Korábban leginkább a férfi önkényeztetés és felelőtlenség képzetét idézte fel, a jómódú, középkorú férfit, aki vörös sportautóban száguld egy hozzá képest feleannyi idős nő társaságában. Azonban mielőtt ez a sztereotípia ezzé a nemi klisévé vált volna, a fogalom eredetileg a feminista gondolkodás részeként terjedt el. Tudtad?

GAIL SHEEHY amerikai újságíró használta a kifejezést arra, hogy leírja a középkorúságnak azt a szakaszát, amikor mind a férfiak, mind a nők újragondolják az életükben meghozott döntéseiket, és változtatást keresnek.

Mielőtt igazán belevágnánk a témába, el kell mesélnem, hogyan találkoztam először Gail Sheehy nevével. Nem volt tudatos keresés, inkább úgy mondanám, hogy egymásba botlottunk. Sheehy egyik fontos témája volt a menopauza, erről írt is egy könyvet The Silent Passage címmel (magyarul Őszintén a klimaxról… khm… ha valaki nagyon elszánt, antikváriumokban még rá lehet akadni). Érdemes elolvasni, de inkább a korszellem és a társadalmi kontextus miatt, mintsem konkrét tanácsokért. Sheehy sajnos már nincs közöttünk, néhány éve hunyt el, pedig milyen jó lett volna meginterjúvolni. Különösen fájó, hogy itt, Európában szinte teljesen ismeretlen, pedig sokat tanulhatnánk tőle.

Gail Sheehy második hullámos feminista újságíró volt, az antropológus Margaret Mead tanítványa (amúgy ő pedig a menopause power kifejezést találta fel), mielőtt a Cosmopolitan magazin és a New York Herald Tribune női rovatának újságírójaként elindította ragyogó karrierjét. A New York magazin a Tribune-ből nőtt ki, és Sheehy az első szerkesztők között volt. Ezt csak azért találtam fontosnak leírni, mert akkoriban nem lehetett bármiről csak úgy írni, főleg nem női témákról, ezért ez egy különösen előnyös helyzetnek számított. Az új magazinok a feminizmus új formáinak melegágya lettek. Gloria Steinem (a világ egyes számú feministája, 90 éves, és még mindig aktív), Sheehy barátja és munkatársa innen indította útjára a híres, jelenleg is működő Ms. magazint (én is járatom online), amely először a New York magazin mellékleteként jelent meg.

Sheehy olyan témákban írt cikkeket, mint az abortusz, a polgárjogi mozgalmak, a háborúellenes tüntetések és a szexmunka, de a legprovokatívabb témaválasztása az volt, hogy a középkorúság tanulmányozásába kezdett. Érdekes, nem? 1960-ban járunk, mindenkit sokkal jobban érdekel a fiatalok szexuális és kulturális élete, mint az idősebb, megállapodott szüleiké.

A férfiút: Erikson, Jacques, Levinson és a patriarchális pszichológia

ERIK H. ERIKSON pszichoanalitikus szerint az emberi élet nyolc nagy fejlődési szakaszból áll, és minden egyes életszakaszban szembenézünk egy belső, pszichoszociális konfliktussal. Ezek a kihívások, például bizalom vagy bizalmatlanság, önállóság vagy szégyen, identitás vagy szerepzavar, mind arra kényszerítenek minket, hogy újradefiniáljuk önmagunkat. Ha sikerrel oldjuk meg őket, egyfajta „lelki izom” alakul ki bennünk, amit a következő szakaszban is használhatunk. Ha nem, akkor újra és újra visszaköszönhet ugyanaz a belső bizonytalanság.

Különösen érdekes az a szakasz, amely a középkorúsághoz kapcsolódik: ezt Erikson generativitás (valaminek a kibontakoztatása) kontra stagnálásként írja le. A kérdés itt az: képes vagyok-e valami maradandót létrehozni, gondoskodni másokról, vagy egyszerűen csak belefáradok mindenbe, és befelé fordulok? Aki képes időt, figyelmet, alkotást adni, az fejlődik tovább. Aki nem, az megreked. A fejlődés utolsó szakaszában, az időskorban az ember visszatekint az életére, és eldönti: volt-e értelme. Ha igen, kialakul az énintegritás, és vele együtt a bölcsesség. Ha nem, jön a kétségbeesés és a megbánás. Erikson forradalmi gondolata az volt, hogy a fejlődés nem ér véget a felnőttkor hajnalán, hanem egész életünkön át tart, és mindig van lehetőség újraépíteni önmagunkat.

Úgy vélte azonban, hogy a fiatalság az identitáskrízis időszaka, amelyet az érettség, a konszolidáció és a reflexió évei követnek, és szerinte a középkorúságban már nincs helye a drámai életszakaszváltásoknak. Sheehy viszont úgy gondolta, hogy ez a pszichológiai modell is a férfiak tapasztalatait igyekszik megmagyarázni.

Erik Erikson fejlődéselmélete sok szempontból forradalmi volt, de ha nőkről volt szó, különösen idősebb nőkről, már sokkal kevésbé bizonyult progresszívnek. Alapvetően azt vallotta, hogy a nők természetüknél fogva a gondoskodásra és a szaporodásra vannak huzalozva, így számukra a felnőtt élet értelme főként az anyaság és a család körül forog. Ez az elképzelés egyrészt szűkítette a nők lehetőségeit, másrészt pedig súlyos kérdéseket vetett fel az idősebb nők kapcsán: ha a nő fő célja a gyereknevelés és a gondoskodás, akkor vajon mit kezdjen önmagával, ha ezek a szerepek megszűnnek? Fejlődési modelljében a középkorú és idősebb nők valójában láthatatlanok. Az elmélet nem kínál számukra valódi fejlődési lehetőséget, identitás-újjáépítést vagy önmegvalósítást. A generativitás kontra stagnálás szakasza ugyan elvileg mindkét nemre vonatkozik, de a „generativitást” ő elsősorban anyai és házastársi szerepeken keresztül értelmezte a nőknél. Az egyéni alkotás, a szakmai kiteljesedés vagy a közéletben való aktív részvétel mint női út szinte szóba sem kerül nála. Hiányosságait később más gondolkodók – köztük Joan Erikson, a felesége és alkotótársa – próbálták finomítani. De a korai elméletek mélyen tükrözik a saját koruk nemi szerepeiről alkotott elképzeléseit.

1969-ben megjelent az Everything You Ever Wanted to Know About Sex (But Were Afraid to Ask) (Minden, amit tudni akartál a szexről (de nem merted megkérdezni)) című könyv, amelyben a szerző, David Reuben amerikai orvos azt állította, hogy a nők „miután túlélték a petefészkeiket”, lényegében „elvesztik emberi hasznosságukat”, hátralévő éveik már csak az idő pocsékolásával telnek, míg végül a testük működésének leállásával teljesen jelentéktelenné válnak. A könyv világszerte bestseller lett, sok országban az emberek első alkalommal találkozhattak ilyen nyíltan és közérthetően megírt művel a szexualitásról. Ugyanakkor erős kritikákat is kapott, főleg pszichológiai és szociológiai szakemberektől. Reuben ugyanis sok helyen megerősítette a nemi sztereotípiákat, és több állítása – különösen a női szexualitásról, a homoszexualitásról és a menopauzáról – mai szemmel nézve kifejezetten szexista vagy téves.

Sheehy saját kutatásai során házaspárok tucatjait interjúvolta meg, és nem talált „vénkisasszonyi létbe süllyedő” nőket. Ehelyett egy feszültséggel teli helyzetet tárt fel, ahol a nemi szerepek átalakulóban vannak, nyughatatlan nők kerestek új lehetőségeket, míg férjeik egzisztenciális drámákkal küzdöttek. Döntő fordulópontot talált, válsághelyzetet, amelyben a kapcsolatok zavarossá és bizonytalanná váltak.

Sheehy szerint a kapuzárási pánik nem a sportautókról szól. Sokkal inkább az érdekelte, mi történik akkor, amikor a gyerekek felnőttek, a nők közelednek a menopauzához, és a férfiak karrierje stagnálni kezd. A családban végbemenő változások a nemi határok elmosódásához vezettek. Azt látta, hogy a férfiak egyfajta férfi-menopauzát éltek át, amikor a szexuális és szakmai sikerek korszaka véget ért, a nők viszont hatalmas potenciált fedeztek fel a középkorukban, a menopauza után.

Mit kell nekünk ebből leszűrni? Szakítsunk azzal az előítélettel, hogy az identitásválság és a szerepkialakítás csak a fiatalok kiváltsága! Középkorúként sem késő! Sheehy könyve azt ígérte, hogy a nők a posztreproduktív életszakaszban is képesek lesznek irányítani az életüket. Útmutatót adott azoknak, akik össze akarták szedni az életük darabjait, és olyan kalandos, teljes életet akartak élni, amely akár még izgalmasabb is lehet, mint a fiatalság.

Van, aki meg van győződve arról, hogy a „kapuzárási pánik”, ahogyan ma ismerjük, teljes mértékben Sheehy saját ötlete, amely a feminista körökből nőtt ki természetes módon. Ő azonban a Passages-ben (azaz Átjárókban – ez a könyve az élet különböző fejlődési szakaszait és kríziseit tárja fel, bemutatva, hogyan navigálhatunk sikeresen az élet változásai és kihívásai között) nem tett ilyen egyértelmű kijelentést. Talán attól tartott, hogy egy akkreditációval nem rendelkező nőt nem vennének komolyan, ezért egy Elliot Jacques nevű kanadai pszichoanalitikust nevezett meg forrásnak. Jacques valóban használta a midlife crisis kifejezést egy tanulmányában, amely tíz évvel megelőzte Sheehy könyvét. Meggyőzően lehet érvelni amellett, hogy Jacques gondolatait teljesen külön kell választani Sheehy elméletétől. Jacques ugyanis nem az átlagembereket vizsgálta, különösen nem a nőket; őt a középkorúakban megjelenő kreatív zsenialitás kitörései érdekelték nagy művészek – például Dante Alighieri – életében, nem pedig a kertvárosi háziasszonyok története.

Sheehy döntése, miszerint Jacques-nak tulajdonítja a kapuzárási pánik ötletét, két szempontból is hibás lépés volt. Egyrészt hosszan tartó következményei lettek: ma már mindenki Jacques-nak tulajdonítja a koncepciót, Sheehyt pedig csupán egy népszerűsítőnek tartják – ami klasszikus, nemek alapján különbséget tevő kettős mérce. Másrészt a stratégia sem működött. Számos társadalomtudós plágiummal vádolta Sheehyt, ami botrányt eredményezett, és csorbította a könyv hírnevét. De a vádaknak szerencsére soha nem lett komoly következményük, és Schmidt bizonyítékai alapján ezek inkább féltékenységből és az akadémiai kapuőrzésből fakadtak, mintsem valódi tudományos aggályokból.

Azok a tudósok, akik úgy érezték, Sheehy megsértette őket, egy második támadást is indítottak a könyve ellen: megpróbálták a feminista ideált nőellenes eszmévé torzítani. Daniel Levinson, Erik Erikson tanítványa volt a legfontosabb szereplő ebben a folyamatban. Levinson évek óta dolgozott a középkorúság tanulmányozásán, és néhány munkáját Sheehy elismerte és felhasználta a Passages-ben. Azonban Levinson, a patriarchális magabiztosság jegyében, teljesen figyelmen kívül hagyta Sheehyt a saját könyvében, sőt a könyve borítóján még azt is állította, hogy Sheehy munkája az ő kutatásain alapult. Levinson a The Seasons of a Man’s Life (Egy férfi életének szakaszai) című, 1977-ben megjelent könyvében nemcsak ezt a szokásos öntömjénezést folytatta, hanem teljesen kiforgatta Sheehy eszméit. A feminista felhívást a nemi szerepek újragondolására és a nőgyűlölet igazolására használta.

Az életközepi válság fogalmát ELLIOT JACQUES 1965-ben vezette be, és mélyebb pszichológiai és kulturális gyökerekkel rendelkezik, mint ahogyan azt elsőre gondolnánk. Jacques elsősorban a kreatív alkotók életútját tanulmányozta, és észrevette, hogy sokan közülük középkorúként – 35 és 45 éves koruk között – lényeges változásokat vagy válságokat éltek át. Jacques a válság okát a halandóság felismerésében látta: középkorúként az emberek először találkoznak komolyan az idő végességének gondolatával. Ez a felismerés gyakran arra készteti őket, hogy újraértékeljék addigi életüket és céljaikat. Jacques úgy vélte, hogy a középkorban bekövetkező fordulópont különösen erős hatással van a kreatív emberekre, akik sok esetben hirtelen irányváltást hajtanak végre: stílust váltanak, visszavonulnak, vagy radikális döntéseket hoznak. Híres példa erre Michelangelo, aki Jacques szerint negyvenéves kora után jelentősen megváltoztatta művészetének hangulatát és témáit, elmélyítve spirituális és filozófiai jelentését.

Jacques szerint az életközepi válság az alábbi tünetekben nyilvánulhat meg: hirtelen döntések, például karrierváltás, válás vagy költözés, amely az élet újraindításának vágyát tükrözi. Egzisztenciális kérdések merülnek fel, amikor az egyén azon kezd gondolkodni, hogy mit értem el eddig, vagy mit hagyok örökül. Pánikreakciókat adunk a fiatalság elvesztésére: ez lehet akár a túlzott testedzés, fiatalos stílusú ruhák vásárlása, vagy fiatalabb partner keresése. Depresszió és szorongás, az idő múlásával járó aggodalom és az értelmetlenség érzése is gyakran jelentkezik.

Nem tévedtünk el, csak nem arra mentünk, amerre mások számítottak

A pszichológia klasszikus fejlődéselméletei hosszú időn át azt a feltevést követték, hogy az emberi fejlődés lineáris, jól szakaszolható és univerzális. Csakhogy ezek a modellek alapvetően férfiak tapasztalataira és élettörténeteire épültek. A női életutakat sokáig vagy eltérőnek vagy hiányosnak tekintették, ha nem illeszkedtek a férfiközpontú normákhoz. A nő, aki nem követte a tanulás–karrier–család–visszavonulás lineáris ívét, gyakran pszichológiai elakadásként lett értelmezve, nem pedig rugalmas irányváltóként.

Szerencsére voltak nők, akik hangot is adtak az önmagukat kereső, újraalkotó társaiknak. Közülük kettő, CAROL GILLIGAN és MARY CATHERINE BATESON nem kevesebbre vállalkoztak, mint hogy újraírják a női fejlődés térképét.

Gilligan, pszichológus és kutató, a nyolcvanas évek elején jelentette meg In a Different Voice (Más hangon) című könyvét, amely alapjaiban rengette meg a morális fejlődésről szóló addigi elméleteket. Gilligan azt állította, hogy a nők erkölcsi fejlődése nem az egyéni autonómiáról és szabályokhoz való igazodásról szól, hanem a kapcsolatok fenntartásáról, az empátiáról és a felelősségről mások iránt. „A nők nem alacsonyabb szintű fejlődési fázisban vannak. Egyszerűen más nyelven beszélnek” – írja Gilligan. Egy olyan nyelven, amely a kapcsolódás, az érzelmi finomságok, a közösségi felelősség hangjain szólal meg – és amelyet a férfiak által dominált pszichológia sokáig nem hallott meg. Gilligan számára a női identitás nem a függetlenség, hanem a közelség, az önmagunkkal és másokkal való etikus kapcsolat mentén fejlődik. És különösen fontos az az életszakasz, amikor a nő újra rákérdez: kinek az életét élem? Kinek akarok megfelelni? Mi az én saját hangom?

Bateson, a már említett Margaret Mead lánya szintén a női életutak sajátos mintázatát vizsgálta. Composing a Life (Megkomponálni egy életet) című könyvében öt nő történetén keresztül mutatja meg, hogy a nők élete ritkán halad kiszámítható ívben. Inkább emlékeztetnek egy jazzimprovizációra: sok kis témaváltás, visszatérés, újrakomponálás, saját belső logika.

„A női életutak nem előre megtervezett pályák, hanem folyamatos alkalmazkodások a változó körülményekhez. Mindez nem a bizonytalanság, hanem az alkalmazkodó kreativitás jele” – írja Bateson. Ez a szemlélet radikálisan más fejlődési logikát feltételez. Míg Erikson a középkorú felnőtt életfeladatát – a generativitást – leginkább szülői, gondoskodó vagy munkahelyi átörökítési szerepeken keresztül értelmezte, addig Bateson arra mutat rá, hogy különösen a nők esetében az életközépi szakasz inkább egy belső újrarendeződés, identitás-újragondolás ideje. A nők gyakran ebben az életszakaszban nyerik vissza a saját cselekvőképességüket, autonómiájukat és kreativitásukat, nem azért, mert végre „elég idősek hozzá”, hanem mert felszabadulnak az évtizedekig viselt, külső elvárások által kijelölt szerepek alól. Az „élet megkomponálása” nemcsak azt jelenti, hogy a nők képesek alkalmazkodni, hanem azt is, hogy kreatív alkotóként vannak jelen a saját sorsukban. Az új karrierek, új kapcsolatok, új önazonosságok nem krízisjelek, hanem a női életfejlődés természetes, dinamikus kifejeződései.

Amit Gilligan és Bateson közösen képviselnek, az egy olyan pszichológiai paradigma, amely szerint a női fejlődés nem deficites, nem torzított, hanem egyszerűen más logikát követ. Gilligan azt mondja: hallgassuk meg a másik hangot, az empátia, a kapcsolat, a morális felelősség hangját. Bateson azt mondja: ne a hibát keressük az újrakezdésekben, hanem lássuk bennük az alkotás lehetőségét. Mindketten olyan alternatívát kínálnak Erikson merev szakaszaihoz képest, amely nem tekinti krízisnek, ha egy nő ötvenévesen teljesen új életet kezd. Nem tekinti kudarcnak, ha nem lineárisan halad. És főleg nem tekinti veszteségnek, ha nem akar megfelelni a „rendezett élettörténet” elvárásának.

Az életközép 7 feladata – avagy mit kezdjünk azzal, hogy már nem húszévesek vagyunk?

Carl Gustav Jung azt mondta: „Negyvenéves korunk előtt az élet nem más, mint felkészülés.” Ezzel nem azt állította, hogy az addigi évek feleslegesek lennének, épp ellenkezőleg. Szerinte mindaz, amit korábban megélünk, amit tanulunk, amit felépítünk, az csupán az előszobája annak a belső munkának, amely az életközép környékén kezdődik el igazán.

Van az a pont az életben, amikor az ember megáll, körbenéz, és felteszi a nagy kérdéseket. Nem a mit vegyek vacsorára típusúakat, hanem azokat, amik igazán kellemetlenek. Olyanokat, mint „Ez lenne minden?” vagy „Ki is vagyok én ebben az egész mókuskerékben?” A régi célok – munka, család, státusz – már nem pörgetnek fel úgy, mint régen. A szerepeink mintha megkoptak volna, és közben ott motoszkál valahol a fejünkben a gondolat, hogy nem fogunk örökké élni. Ez az életközép. De ami elsőre krízisnek tűnhet, az valójában lehetőség. Legalábbis Carl Gustav Jung, a híres svájci pszichiáter (is) így gondolta. Ő úgy látta, hogy ez az időszak egy új fejlődési szakasz kezdete, ahol nem kifelé figyelünk, hanem befelé. Elkezdjük felfedezni, kik is vagyunk a maszkok, szerepek és elvárások alatt. És ha elég bátrak vagyunk, egészen izgalmas dolgokat találhatunk ott.

A következő lista gondolati íve szorosan kapcsolódik Carl Gustav Jungnak az élet második felére vonatkozó elméleteihez, különösen az individuációról, az árnyék integrálásáról és a belső átalakulásról szóló nézeteihez. A következő „7 életközepi feladat” nem Jung által rögzített rögzített hivatalos modell, hanem a jungiánus pszichológia szellemében, kortárs pszichológusok (például James Hollis, Murray Stern) értelmezései alapján született szintézis. A célom nem Jung elméleteinek szó szerinti visszaadása volt, hanem annak átültetése a mindennapi élet nyelvére, hogy segítsen eligazodni az életközép kérdéseiben.

♦  Átértékelni, mi számít igazán. Előbb-utóbb mindenki eljut oda, hogy elgondolkodik azon, mi az, ami tényleg fontos. Ami korábban égető cél volt – a karrier, a pénz, a státusz –, az lehet, hogy most már nem motivál. Helyette egyre többet jelent a nyugalom, a jó kapcsolatok, az egészség, vagy az, hogy legyen időnk csak úgy lenni. Ez nem veszteség, inkább felszabadulás. Itt a lehetőség, hogy új értelmet adjunk az életünknek, a saját mércénk szerint.

♦  Egyensúlyozni a függetlenség és a kapcsolatok között. Ez az a szakasz, amikor gyakran két irányba is húznak a kötelek, segítenünk kell idősödő szüleinknek, miközben a gyerekeinket is épp elengednénk. A párkapcsolat is változik, már nem (csak) a közös gyereknevelésről szól. Meg kell találni az egyensúlyt a saját tér és az együttműködés között. Ez sokszor újratárgyalást igényel, magunkkal is, másokkal is. Nem könnyű, de ha jól csináljuk, sokkal szabadabb, érettebb kapcsolatok születhetnek belőle.

♦  Szembenézni azzal, hogy nem vagyunk halhatatlanok. Na igen, ez az, amiről nem szívesen beszélünk. De kell. Már nemcsak a nagyszülők halnak meg, hanem néha a barátok is. Az élet véges volta elkezd valóság lenni. Ez ijesztő is lehet, de egyben tisztázó is. Sokan ilyenkor döbbennek rá, hogy ha van még valami, amit meg akarnak csinálni – utazás, könyvírás (én soha nem gondoltam, hogy 3 könyvet fogok írni!), elvarratlan szálak –, akkor azt most kell. A halandóság tudatosítása nem a búskomorságról szól, hanem arról, hogy éberebbé válunk arra, mi fontos, és mire nincs több időnk.

♦  Megbarátkozni az árnyékunkkal. Jung nagy „dobása” az volt, hogy beszélt az árnyékunkról, azaz azokról a gondolatainkról, amiket elnyomtunk, mert nem illettek bele a tökéletes énképbe. Lehet ez düh, irigység, félelem, de ugyanúgy elfojtott kreativitás, játékosság vagy bátorság is. Az életközép ideális terep arra, hogy elővegyük ezeket a „dobozba zárt” részeinket. Nem kell tőlük félni, ezek is mi vagyunk. És minél jobban megismerjük őket, annál szabadabban tudunk élni.

♦  Újratervezni: mi legyen a következő fejezet? A gyerekek kirepültek, a munkahely már nem izgat, és akkor jön a nagy kérdés: most mi legyen? Sokan ilyenkor találnak rá új hobbikra, tanulnak valami teljesen újat, kezdenek el utazni vagy vállalkozni. Lehet, hogy előbújik az a régi vágy, amit eddig elnyomtunk. Ez az újratervezés nem gyengeség, hanem bátorság, és egyfajta második esély is. Hogy olyan életet éljünk, ami tényleg rólunk szól.

♦  Rendet rakni a kapcsolatainkban. Ez az időszak gyakran a párkapcsolatok újradefiniálásának ideje is. Már nem a gyereknevelés vagy a napi logisztika köré szerveződik az élet, így gyakran újra kell ismerkedni a partnerünkkel. Ez ijesztő is lehet, de lehetőséget is ad arra, hogy mélyebben, őszintébben kapcsolódjunk. Ugyanakkor most jön el az ideje annak is, hogy lezárjunk régi, lehúzó kapcsolatokat, és újra felvegyük a fonalat azokkal, akik igazán számítanak.

♦  Belső növekedés, vagyis kicsit spiritualizálódunk. Nem kell vallásosnak lenni ahhoz, hogy az ember elkezdje keresni a dolgok mélyebb értelmét. Az élet második felében sokan fordulnak befelé, jön a vágy, hogy jobban megértsük magunkat, az életünket, a világot. Lehet, hogy elkezdünk meditálni, naplót írni, terápiába járni. Ez mind abban segít, hogy ne csak rohanjunk, hanem meg is éljük a mindennapokat. Egy kis tudatosság, hála és belső béke csodákat tud tenni.

Az árnyék nem ellenség, hanem kulcs önmagunkhoz. És talán ez a legfontosabb: az életközép lehetőséget ad arra, hogy végre szembenézzünk mindazzal, amit eddig elnyomtunk magunkban. Jung szerint nem lehet teljessé válni anélkül, hogy ne ismernénk meg az árnyékunkat, és ne fogadnánk be az üzenetét. És hogy mi van ebben az árnyékban? Sokszor épp azok az erőink, amiktől félünk, a bátorság, hogy kiálljunk magunkért, a szenvedély, amit elnyomtunk, a kreativitás, amit gyerekként „nem illett” megélni. Az árnyék integrálása nem varázsütésre történik, hanem lassan, fokozatosan. Először csak észrevesszük, hogy mi bosszant másokban (gyanús, hogy az rólunk is szól). Aztán jön az elfogadás, hogy ezek a tulajdonságok is az emberi természet részei. Végül megpróbáljuk ezeket kreatívan beépíteni az életünkbe. És a jutalom? Kevesebb önítélkezés, őszintébb kapcsolatok, nagyobb belső szabadság. Vagyis egy olyan élet, ami tényleg a miénk. Ez az, amit Jung teljességnek hívott.

Mi lenne, ha egyszer tényleg megtennéd? – Az élet újraírása filmekben

Az életközepi válság sokszor krízisnek tűnik, de a filmek azt mutatják, hogy ez az időszak lehet a megújulás, az önfelfedezés és a szabadságkeresés pillanata is. Vannak, akik egy váratlan utazás során találják meg önmagukat, mások egy nehéz élethelyzetből kapaszkodnak ki, és vannak, akik drasztikus változásokon mennek keresztül, hogy végre érezzék: élnek.

Elizabeth Gilbert (Ízek, imák, szerelmek) története az egyik legismertebb példa. A főszereplő addig tökéletesnek tűnő élete romokban hever, ezért úgy dönt, elindul egy spirituális és kulináris felfedezőútra. Az egyik legemlékezetesebb pillanat az, amikor Olaszországban egy barátja arra bátorítja: „A mérleg másik serpenyőjébe tedd bele azt, hogy mit nyersz!” Nemcsak azt kell nézni, mit veszítünk el, hanem azt is, hogy mit nyerhetünk helyette.

Chris Gardner (A boldogság nyomában) nem önszántából kerül krízisbe: egy válás és egy anyagi csőd következtében kisfiával hajléktalanná válik. De ahelyett, hogy feladná, minden erejével azon dolgozik, hogy felépítse az életét. Amikor a fia panaszkodik, hogy nem tud valamit megcsinálni, Chris azt mondja neki: „Soha ne hagyd, hogy bárki azt mondja neked: nem vagy képes valamire. Még én sem!”

A Walter Mitty titkos élete főszereplője egy átlagos irodai dolgozó, aki egész életében csak álmodozott a kalandokról, míg egy váratlan esemény hatására végre kilép a komfortzónájából. A film egyik kulcsmondata így szól: „Látni a világot, veszélybe keveredni, közel kerülni, megtalálni egymást, és érezni. Ez az élet célja.” Walter rájön, hogy az életközepi válság valójában felébredés lehet – ha van bátorságunk belevágni.

De mi van akkor, ha az életközepi válság nem hoz megváltást, hanem egyfajta belső pusztulás felé vezet? Az Amerikai szépség Lester Burnhamje (Kevin Spacey) középkorú férfi, aki látszólag mindent megkapott az élettől, mégis teljesen üresnek érzi magát. Ahelyett, hogy új értelmet keresne az életének, hirtelen mindent kifordít maga körül: edzeni kezd, füvet szív, felmond a munkahelyén, és egy tinédzser lány iránt érez megszállott vonzalmat. „Jól érzem magam. Amióta rájöttem, hogy már semmim sincs, amit elveszíthetek, minden olyan könnyű lett.” Ez a mondat egyszerre tragikus és felszabadító – míg egyesek számára az életközepi válság lehetőség, mások számára végzetes öntudatra ébredés.

Nyilván nem hagyhatom ki a felsorolásból a A Napsütötte Toszkánát, Frances Mayes történetét. Amúgy a férjem pontosan ezt vitte véghez: kiégett, Los Angelesből elköltözött Toszkánába, ha jól emlékszem, 60 körül volt, felújított egy házat, elvett egy olasz nőt. Ez utóbbi, mondjuk, hibának bizonyult, erről a Toszkán love story című könyvemben minden benne van…

De vissza Franceshez! Frances élete látszólag sínen van, sikeres író, azt hiszi, boldog házasságban él, de amikor a férje elhagyja, minden összeomlik körülötte. Barátai unszolására elutazik Toszkánába, ahol egy hirtelen ötlettől vezérelve – ami csupán egy érzés, hogy talán itt valami új kezdődhet – megvásárol egy romos villát. Ez elsőre őrültségnek tűnik, és eleinte minden kaotikus, az épület romos, a felújítás katasztrofálisan indul, és a magány sem szűnik meg egyik napról a másikra. Egy ponton egy barátja bölcsen azt mondja neki: „Néha el kell engedned az életed, amit terveztél, hogy elfogadd azt, ami vár rád.” Amit kudarcnak élünk meg, valójában egy új ajtó is lehet.

Ezek a filmek az életközepi válság különböző aspektusait világítják meg – pszichológiai, szociális és egzisztenciális szempontból egyaránt. Bár a történetek eltérőek, az üzenet ugyanaz: az élet dinamikus folyamat, amelyben a változás nemcsak elkerülhetetlen, hanem lehetőség is az önreflexióra és a megújulásra. A krízishelyzetek gyakran szolgálnak katalizátorként a személyes fejlődéshez. A kérdés nem az, hogy elkerülhetjük-e a változást, hanem az, hogyan reagálunk rá. Ellenállunk, vagy lehetőséget látunk benne.

Sportautó helyett ló

Az angol Petplan Equine lovas biztosítótársaság egy felmérést tett közzé, amelyből nemcsak az derült ki, hogy a legtöbb lótulajdonos nő, hanem az is, hogy ezek a nők jellemzően 40 és 49 év közöttiek. Meglepő?

SARAH URWIN pszichoterapeuta és lótulajdonos szerint nem véletlen: „Amikor a gyerekek kirepülnek, sok nő keres valami újat, valami olyat, ami feltölt, kihívást jelent, és örömet ad. A lovaglás pontosan ilyen. A lovak segítenek betölteni azt az űrt, amit az ember a változás éveiben érez, új élményeket, új barátságokat hoz, és közben tényleg bele kell tenni magad, mert a lótartás nagy kihívás.”

Ma már senki sem vitatja, hogy az életközepi válság a nőket ugyanúgy érinti, mint a férfiakat. De van egy lényeges különbség: a szabadság. Mire a nők elérik a negyvenes éveiket, gyakran több idejük, pénzük és bátorságuk van megvalósítani rég eltemetett álmaikat. A 49 éves Amanda Stocks is így döntött. Kislányként már lovagolt, de csak 43 évesen vette meg az első saját lovát, Caramacot. „Minden pénzem a lóra megy, a kocsim rozoga, de nem érdekel. A gyerekkori álmomat váltom valóra. Néhány barátom korai halála rádöbbentett: nincs mire várni. Most kell élni. Caramactól rengeteget tanultam: ha rossz napom van, ő az, aki segít. A lovak előhozzák az érzelmeket, segítenek tisztábban látni, dönteni.”

Az 54 éves CAROLINE BARKER könyvet is írt arról, hogyan teljesült be gyerekkori álma azzal, hogy elkezdett lovagolni, és ötven felett lett egy lova, Pudding, akinek segítségével kilábalt az életközépi válságból. A könyv címe Mid Life Crisis Horse, azaz Életközepi válság ló. Ebben Barker leírja, hogy sok olyan nőt ismer, akik ötven felett kezdtek el lovagolni, és általában azért, mert rájöttek, hogy az élet túl rövid. Nála az édesapja halála, a munkahelye megszűnése és a menopauza indította el a folyamatot. Depressziós, fáradt és introvertált volt, de úgy döntött, hogy összeszedi magát. „A lovasórák egyszerre voltak ijesztőek és felszabadítóak, de amikor a lóval voltam, kénytelen voltam a jelenben lenni. Ott és akkor. Nem volt idő múltbéli veszteségeken rágódni, vagy a jövőtől félni. Az állandó figyelem, amit a ló megkövetelt, kizárt minden mást. Ez volt az, amire szükségem volt: valami, ami ott tart a pillanatban.”

Negyvenesztendős kor felett nő meg leginkább a válások száma, a munkahelyváltás, a pszichológiai, pszichiátriai kezelések száma, valamint a depresszióra és az öngyilkosságra való hajlam – mondja dr. Kósa Kata szakpszichológus a webbeteg.hu-n megjelent interjúban. Ez az életszakasz valóban nem csupán hanyatlásokkal jár, hanem építő jellegű is lehet. Ehhez az kell, hogy az ember nyitott legyen, és képes legyen derűlátóan, új reményekkel tekinteni előre, bátran nyitni, miközben nem húz maga köré hatalmas falakat. Tisztában kell lennünk azzal, hogy minden fontosabb életszakaszban választás előtt állunk. Minden döntésünket befolyásolja, hogy az életünk korábban miként alakult, és mi az, ami jó érzéssel, biztonsággal, megnyugvással tölt el bennünket. Minél idősebb valaki, annál inkább szeretné, hogy a krízisből jól jöjjön ki. Sokan épp ekkor találnak önmagukra, így megélhetik a kreativitásukat, megvalósíthatják a korábban elfojtott vágyaikat.

Szerintem a legcélszerűbb hozzáállás az elengedés és a rugalmasság. Elengedni a régi beidegződéseket, és rugalmasan hozzáállni a mindennapokhoz. És igen, lehet, hogy ötvenévesen valami olyanba vágjuk a fejszénket, amit sosem gondoltunk volna, pontosan azért, mert nyitottak vagyunk. Egyszerűen el kell felejteni a társadalom nyomasztó elvárásait, hogy mit lehet és mit nem „egy bizonyos életkor felett”. Ugyanis bármit lehet. Azt pedig el kell fogadni, hogy öregszünk, viszont hozzuk ki magunkból mindennap a legjobbat.

Ki leszek, ha majd felnövök?

Mindig is későn érőnek tartottam magam, ezért elképesztő megnyugvással töltött el, amikor rájöttem, hogy a fejlődés és a változás nem kizárólag lineáris folyamat. A felnőttkori fejlődésem folyamatos és megszakíthatatlan. A középkorúság az életnek egy rettentően termékeny szakasza, az én negyvenes éveim például csodálatosan bonyolultak és termékenyek voltak. (Nem olyan értelemben.) Akkor kezdtem el összerakni a „hogyan öregedés” teóriáját: a személyes történetek, a biológia, a kulturális narratívák mind hatással voltak rám.

Visszatérve az egyenes útra, amely szerintem tulajdonképpen nem is létezik, igazából sohase gondolkoztam azon, hogy mit jelent igazából „felnőni”. Akkor éreztem magam először felnőttnek, amikor el kellett kezdenem számlákat meg lakáshitelt fizetni. Most sem érzem azt, hogy egy végső cél felé haladnék, vagy hogy majd egyszer kész (?) leszek. Meddig maradok készen?

A fejlődéslélektan szakaszokra osztja az életünket: csecsemőkor, gyermekkor, serdülőkor, fiatal felnőttkor, felnőttkor és időskor. Azonban körülbelül az ötvenes éveinktől egy homályos „köztes szakasz” alakul ki. Nos, milyen érdekes amúgy, hogy amikor első alkalommal mentem a Semmelweis Egyetem Munkahelyi Mentálhigiénés Szakértő képzésére (ahova ötven felett jelentkeztem), az egyik első előadáson természetesen előjött Erik Erikson 8 stációs elmélete. Jelentkeztem, hogy szerintem a „második felnőttkor” mint olyan hiányzik innen. Annyit mondott az előadó: „valóban, jó meglátás”. Hm… Nem mertem megkérdezni, hogy ismeri-e Gail Sheehy munkásságát.

Hogy lehet az, hogy ez az életút egyik leghosszabb szakasza lehet, mégis alig beszélünk róla? A középkor és az öregedés évei gyakran láthatatlanok – mintha a „fontos dolgok” már megtörténtek volna, és ami utána következik, az csupán levezetés. Sigmund Freud például egyenesen leírta a középkorú embereket, amikor 1905-ben ezt írta:

„Az ötven év fölötti embereket aligha lehet már sikeresen kezelni analitikusan. Az agy túlságosan rögzült, a rugalmasság, amely szükséges a változáshoz, elveszett.”

Úgy gondolta, hogy a személyiség fiatal felnőttkorra véglegessé válik, és nem igazán képes fejlődni vagy változni. Hahaha. Ma már tudjuk, hogy ez nem igaz – az idegrendszerünk, a személyiségünk és az érzelmi intelligenciánk egyaránt képes alakulni, akár 60-70 évesen is.

Freud nézetei a nőkről pedig még lesújtóbbak voltak, különösen a menopuaza utáni nőkről, akiket gyakran pszichésen regresszívnek, zsugorinak, „férfiasan eltorzultnak” írt le:

„A menopauza után sok nő személyisége negatív irányban változik: kicsinyes, zsugori és érzelmileg visszafejlődött formában jelennek meg.”

Az ilyen megjegyzések, bármennyire is tükrözték koruk előítéleteit, máig kísértenek.

Szerencsére azóta sokat fejlődött a gondolkodásmódunk, és bár a menopauza még mindig erőteljesen új narratívára szorul, már tudjuk, hogy az életútelmélet szerint a fejlődés folyamatos és állandó. A személyiség és az életünk soha nincs véglegesen „készen”. A felnőtté válás nem egyszeri lehetőség, és az öregedés nem pusztán az eltűnés, a hanyatlás útja. Az életünk történetekből szövődik, amelyeket folyamatosan alakítunk, újraírunk és formálunk. Az emlékeink nem rögzítettek, hanem képlékenyek, és a jövőnk szolgálatában állnak.

A kortárs fejlődéspszichológia és öregedéskutatás gyökeresen új megközelítést kínál az élet második feléről való gondolkodáshoz. Ursula M. Staudinger, a Columbia Egyetem professzora szerint az öregedés nem pusztán biológiai folyamat, hanem egyidejűleg zajlik biológiai, pszichológiai (személyiségi) és szociokulturális szinteken, amelyek dinamikusan hatnak egymásra. Ez a rendszerelvű megközelítés szakít azzal a hagyománnyal, amely szerint a fejlődés kizárólag gyermek- és fiatal felnőttkorban zajlik, és amely az időskort stagnáló vagy hanyatló időszakként írja le.

Staudinger szerint a későbbi életszakaszokat is jellemezheti pszichológiai növekedés, tanulás és identitásformálódás. Kutatásai azt mutatják, hogy a kognitív kihívások és tanulási folyamatok serkentik az agy neuroplaszticitását, a traumatikus élmények és azok feldolgozása epigenetikai szinten is hat, módosíthatják a gének kifejeződését, az öregedő testtel kapcsolatos élmények és ezek társadalmi értelmezései új önéletrajzi narratívák kialakulását teszik lehetővé.

„Az öregedés nem passzív folyamat, hanem aktív, kölcsönhatások által formált fejlődés, amelynek során az egyén és a környezete is folyamatosan változik.”

Ez a szemlélet radikálisan más képet fest az időskorról: nem a személyiség rögzülését, hanem annak továbbfejlődését, újrarendeződését hangsúlyozza. A fejlődés nem áll meg negyven- vagy ötvenéves korban – csupán új szakaszba lép.

A középkorúság tehát nem passzív esemény, amelyen csak úgy átcsúszunk, hanem aktív és céltudatos folyamatnak kell lennie. Margie Lachman pszichológus szerint olyan ez, mint egy regény legjobb része: a történet csúcspontja, amikor még nem tudjuk, mi fog következni.

A válság, amit nem engedhetünk meg magunknak – A millenniálok válsága nem az öregedésről szól

A millenniálok (az 1981 és 1996 között született generáció) olyan gazdasági nehézségekkel küzdenek, amelyek miatt úgy gondolják, túl szegények ahhoz, hogy megengedjék maguknak azt az életközepi pszichés összeomlást, amiért elődeiket gyakran kinevették, derül ki egy új pszichológiai kutatásból.

A felmérésben részt vevő több mint 1000 millenniál 81 százaléka számolt be arról, hogy nem engedheti meg magának a midlife crisist. Míg a baby boomer generáció esetében ezt a krízist leginkább az öregedéstől való félelem vagy a nagy életeseményekkel kapcsolatos pánik határozta meg, a fiatalabb generációk egészen másfajta aggodalmakkal küzdenek.

A millenniálok életközepi válsága sokkal inkább „a céltalanság és az érdeklődés hiányának válsága – mondta el Steven Floyd, az SF Psychotherapy Services tulajdonosa a Fortune magazinnak. – Ez egy olyan generáció, amelynek tagjait arra buzdították, hogy keményen dolgozzanak, és érjék el a csúcsokat. Nos, elértek oda, és most felteszik a kérdést: elégedett vagyok? Egyáltalán érdekel engem ez az egész?”

Régen a középkorúak válságát gyakran a pazarló költekezés jellemezte: drága autók, hosszú vakációk, költözések, költséges kozmetikai beavatkozások. A millenniálok 20 százalékkal kevesebbet keresnek, mint amennyit a baby boomerek kerestek az ő korukban. Emellett diákhitel-adóssággal, nehéz álláspiaci helyzettel és emelkedő lakásárakkal küzdenek, ami megnehezíti számukra a pénzügyi stabilitás elérését. Néhány szakértő szerint azonban nem arról van szó, hogy a millenniálok nem engedhetik meg maguknak a középkorú válságot – csupán arról, hogy ez a krízis az ő generációjukban más formát ölt. A klasszikus életközepi válság valódi oka az érzelmi és pszichológiai zűrzavar. Akár luxuscikkek vásárlásáról, akár impulzív életmódváltásról van szó, az életközepi válság lényege az értelem, az identitás és a személyes beteljesülés keresésében rejlik, nem a bankszámla egyenlegében.

A millenniálok lehet, hogy újradefiniálják majd, hogyan néz ki egy életközepi válság a jövőben. Azt mondják, hogy ők az első generáció, amelyik rájött, hogy a pénz nem ér semmit, ha a szabadságukba és lelki nyugalmukba kerül.

Életközepi átalakulás

Sokat hallani az életközepi válságról úgy, mintha valami sötét verem lenne, amibe a negyvenes éveink táján hirtelen beleesünk, valahol a gyerekek kamaszkorának kezdete és az első olvasószemüveg beszerzése között. De a modern pszichológia – jó hír! – már nem ragaszkodik ahhoz, hogy ebben az időszakban mindenki látványosan idegösszeomlást kapjon. Sőt, egyre több kutatás azt mutatja, hogy az emberek jelentős része nem összeomlik, hanem egész egyszerűen kibontakozik. (Hoppá!)

Egyre nyilvánvalóbb, hogy az úgynevezett életközepi válság inkább egy kulturális mese, amit a popkultúra és a reklámipar sulykolt belénk. Elhagyott a férjed, veszel egy sportkocsit, esetleg egy lovat, és beújítasz egy fiatalabb pasit – a sorrend opcionális. A „krízis” szó már önmagában is elég drámai, valami filmbeli jelenetet idéz, ahol sírva állsz az esőben a Blahán, miközben rádöbbensz, hogy semmi sem úgy alakult, ahogy tervezted.

Ma már egyre több szakember beszél inkább életközepi átalakulásról (midlife transformation), ami elsőre lehet, hogy nem annyira szexi kifejezés, de cserébe sokkal igazibb. Mert mi történik valójában? Az emberek megállnak egy pillanatra (vagy pár évre), és felteszik a nagy kérdést: „Tényleg ezt akarom csinálni még harminc évig?” A válasz gyakran egy határozott „öööö, nem”.

Ez az időszak nem feltétlenül pánikrohamokkal és drámai döntésekkel telik, sokkal inkább újragondolással, irányváltással, olykor teljes resettel. Valaki pályát vált, más vállalkozást indít, megint más beiratkozik az egyetemre (lásd én), elkezd zongorázni, vagy végre felújítja azt a konyhát, amit már tizenöt éve tervez. És vannak, akik meg elköltöznek Toszkánába. Tényleg, ki ne álmodott volna erről legalább egyszer? Ahelyett, hogy pánikolnánk, használjuk ki tudatosan ezt az időszakot: járjunk terápiába, ha szükséges, keressünk coachot, meditáljunk vagy lovagoljunk.

Az önismeret az új sportautó.

A régi narratíva azt súgta, hogy a középkorúság a lassú hanyatlás kezdete. De ma már sokkal inkább úgy tűnik, hogy ez az az életszakasz, amikor végre van időd, energiád, és ha szerencséd van, némi pénzed is arra, hogy azt csináld, amit igazán szeretnél. Vagy legalábbis végre rájössz arra, hogy mit nem akarsz tovább csinálni.

Cindy Gallop – A láthatatlan nők nagyon is látható forradalma

Cindy Gallop egy külön műfaj. Reklámszakember, médiaszereplő, startup-alapító, önjelölt forradalmár, és nem mellesleg: teljesen immunis a társadalmi elvárásokra. Ha valaki tényleg nem hajlandó beállni a sorba, az ő. 49 éves volt, amikor megalapította a MakeLoveNotPorn nevű platformot, egy olyan kezdeményezést, amely az interneten tobzódó, szűretlen pornót próbálja ellensúlyozni a valóságos, emberi intimitás megmutatásával. A célja az, hogy végre beszéljünk a szexről úgy, ahogy tényleg történik – zavarba ejtően, nevetve, bénán, gyengéden, néha könnyekkel, néha zajosan. És igen, ötven felett is.

Gallop nem kertel. TED-előadásai, interjúi, posztjai mindig egyetlen üzenetet közvetítenek: nem érdekel, mit gondoltok, én akkor is kimondom. Egyik legismertebb mondata: „I’m the Michael Bay of business. I blow shit up.” Magyarul valahogy így: Én vagyok az üzleti világ Michael Bay-e. Felrobbantok és felforgatok mindent.

És nem csak mondja, csinálja is. Cindy Gallop újradefiniálta, mit jelent „idősebb nőnek” lenni. Vállalkozásokat indít, beszél a szexualitásról, technológiai konferenciákon szónokol, és nem hajlandó úgy viselkedni, ahogy „egy rendes öregedő nőnek” illene. Hogy miért? Mert, ahogy ő mondja, a világ tele van nőkkel, akik úgy élnek, ahogy mások elvárják tőlük, és pont ettől boldogtalanok.

„Büszke tagja vagyok a társadalom egyik legláthatatlanabb szegmensének: az idősebb nőknek – mondja. Majd hozzáteszi: – Ezért is szeretném újradefiniálni, mit is jelent nőnek lenni ebben az életkorban.” Szisztematikusan bontja le azokat a korlátokat, amiket a társadalom az idősebb nők köré épített. Ő nem azt mondja, hogy még ötven felett is lehet valamit kezdeni az életeddel, hanem azt, hogy ötven felett indul az igazi buli.