Manuela Inusa

Teázó

a boldogsághoz

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Laurie Sarki Teaházának kedvenc receptjei

Impresszum

Előszó

Több mint száz évvel ezelőtt élt az angliai Oxfordban egy Valerie Bonham nevű hölgy, akit mindenki csak Jószívű Valerie-ként ismert. Nem véletlenül nevezték így, ő volt az egyik legkedvesebb, legnagylelkűbb ember, akit valaha a hátán hordott a föld.

Valerie férjnél volt, az ég azonban nem áldotta meg gyermekkel, így a körülötte lévőkről gondoskodott.

Vegyeskereskedésében, a város szívének egy kis mellékutcájában élelmiszert, háztartási cikkeket és kötéshez szükséges kellékeket árult. Boltja azonban ennél sokkal több volt: megnyitása után hamarosan menedékké vált, ahol a város lakói nemcsak biztonságos helyre és forró italra, hanem bármikor megértő fülekre is találhattak. Valerie ugyanis egyetlen beszélni vágyó embert sem küldött el, és egyetlen kérést sem utasított vissza. Segített, ahol csak tudott. Így ült nap mint nap a pult mögött, meleg holmikat kötögetve a környékbeli rászorulóknak, miközben egy reményvesztett, csüggedt vagy éppen egy vidám ember öntötte ki neki a szívét.

Nemsokára hagyománnyá vált, hogy Valerie szerda este zárás után kitárta boltja ajtaját a város hölgyei előtt, akik hálásan tértek be hozzá, és bizalmukba avatták. Együtt teáztak, és mindent megbeszéltek, ami csak eszükbe jutott. Ezt a csodálatos hagyományt őrzi mind a mai napig egy baráti társaság, amely Valerie Bonham példáját követi. Öt nő, akik ugyanabban az utcában nyitottak boltot, mégpedig abban, amelyiket ma Valerie Lane-nek hívnak.

1. fejezet

– Az ördög vigye el! – szitkozódott Laurie, amikor észrevette, hogy az éppen kicsomagolt harisnya máris felszaladt. Naná, hogy ma kellett felszaladnia, mikor máskor. Legkésőbb tíz perc múlva befut Barry Lohan, hogy leadja a friss teaszállítmányt. És Barry sohasem késik!

– Most mi lesz? – szegezte Laurie a kérdést a lila Buddhának, aki a távol-keleti teafajták közt trónolt a polcon. Laurie ragaszkodott a tökéletes dekorációhoz. Megfelelő bolti berendezéssel bármit el lehet adni, ebben teljesen biztos volt. – Oké, oké, nem kell válaszolnod. És én még azt hittem, bölcs vagy. Akkor nekem kell kitalálnom valamit.

Gyors pillantás az órára. Nyolc perc múlva kilenc, kedd reggel, július. A nap sütött, a madarak csicseregtek, a Valerie Lane virágai illatoztak… Laurie-nak pedig felszaladt a harisnyája.

Nincs mese, meg kell szabadulnia a selyemharisnyától. Úgyis túl meleg volt hozzá, és ha azok a rémes, kitágult hajszálerek nem látszottak volna, biztosan nem húzott volna harisnyát. Ám Laurie már harminckét éves volt, és a bőre sem volt már olyan sima, mint a babapopsi – ahogyan például kilenc évvel fiatalabb barátnőjének, Rubynak, aki az utca végi régiségboltot vezette. Laurie-n meglátszott a kora, és ez így volt jól. Hadd lássa csak mindenki, hogy élete teljében jár, és elégedett magával. És ami ennél is fontosabb volt: Laurie büszke volt a korára, nap mint nap új ismeretekre tett szert; büszke volt mindarra, amit már elért. Jól érezte magát a bőrében, szerette a hosszú, meggyvörös haját, még ha az gyakran ellen is állt az akaratának, és a kék szemét, ami szeretetet és melegséget sugárzott – legalábbis sokan ezt mondták. Ismerőseitől és barátnőitől eltérően elégedett volt az alakjával is, legtöbbször tarka szoknyát vagy ruhát hordott, mert így érezte magát legjobban. Igazából semmi kivetnivalót nem talált a megjelenésén, kivéve persze azokat a borzasztó, kitágult hajszálereket, amikről igazán nem kellett senkinek tudomást szereznie. Egy bizonyos valakinek pedig különösen nem, és ez a bizonyos valaki hamarosan be fog lépni az üzletbe.

Hat perc múlva kilenc. Már túl késő volt ahhoz, hogy kitegye a zárva táblát az ajtóra, és elszaladjon a legközelebbi drogériába.

Egyet azonban még megtehetett. Gyorsan felkapta a telefont, és Susan számát tárcsázta, akinek az utca túloldalán fonalboltja volt.

– Susan Fonalparadicsoma, miben segíthetek? – kapta fel Susan azonnal a kagylót.

– Szia, Susan! Ne haragudj, nincs időm hosszasan magyarázkodni. Nincs véletlenül egy harisnyád kéznél?

A vonal másik végén hosszas csend következett.

– Susan?

– Nyár van – közölte Susan.

– Tudom, de… most van vagy nincs?

– Sajnálom, nincs.

– Rendben, azért köszi szépen. Most le kell tennem. Később még jelentkezem! – Ezzel be is fejezte a beszélgetést, és ismét az órára nézett. Négy perc múlva kilenc!

Laurie az ablak felé pillantott, és megdermedt a rémülettől. Jaj, ne, már itt is van! Miért kellett ennek a pasinak mindig ilyen kínosan pontosnak lennie? Jó, persze, ez volt az egyik tulajdonsága, amit annyira szeretett benne – csak épp nem ma.

Szóval, most mi legyen? Laurie-nak szempillantás alatt döntenie kellett, melyik a kevésbé rossz: egy látványosan felszaladt harisnyában vagy meztelen lábakkal flangálni Barry előtt.

De túl késő volt az üzlet hátsó részébe sietni és lehúzni a harisnyát, mert Barry már oda is ért a bejárathoz. Úgy marad, ahogy van, és szorít, hogy Barry az egészet észre se vegye.

Az ajtó felett megszólalt a csengettyű, a férfi belépett az üzletbe, és Laurie szíve nagyot dobbant, mint mindig, mikor meglátta. Nemcsak nagyot dobbant, hanem majd kiugrott a helyéről; ezzel az ugrással könnyedén átlendülhetett volna a Himaláján – vagy legalábbis a Mont Blanc-on.

Mély lélegzet, minden rendben lesz, ő is csak emberből van, hajtogatta magában. Akkor is, ha neki Barry sokkal többet jelentett, idestova hat hónapja. Egészen pontosan attól a naptól fogva, amikor először betért az üzletébe, és megkérdezte, van-e már jó teabeszerzője. Laurie ekkor már több mint öt éve vezette a boltot, és nem élt a lehetőséggel, hogy teabeszerzője legyen. Nemcsak azért, mert szeretett volna takarékoskodni, hanem mert örömét lelte a beszerzések lebonyolításában. Ezután egyetlen pillantás Barry melegséget sugárzó szemeibe, és a férfi egyetlen mosolya elég volt ahhoz, hogy Laurie meggondolja magát. Nem, felelte, nincs még teabeszerzője. Legyen olyan kedves, és hagyja csak ott a katalógusait, majd jelentkezik nála.

Két nap múlva így is tett. Azóta Barry volt a teabeszerzője.

– Jó reggelt, Laurie, hogy vagy ma? – kérdezte Barry, és rávillantotta legszebb mosolyát, amiről Laurie-nak azonnal Jude Law jutott eszébe. Közben Barry az ajtó mellé tette a két nagy dobozt, amit hozott.

– Jó reggelt, Barry, nincs okom panaszra – mosolygott vissza a férfira.

– Ennek igazán örülök.

Egyszerűen nem tudta levenni a szemét a férfiról. Aznap rövidnadrágot, sötétszürke Pink Floyd-os pólót és kényelmes sportcipőt viselt. Barna haja múlt kedd óta jócskán megrövidült, Laurie rögtön kiszúrta. Az egyik szeme kék volt, a másik zöld, és ahogy ott állt és rámosolygott – Laurie majd elolvadt. Barry egész egyszerűen tökéletes. Ami pedig a legjobb: nem volt tudatában saját vonzerejének. Laurie számára inkább szerénynek, visszahúzódónak, szinte félénknek tűnt. Mindez még vonzóbbá tette.

– No, és te hogy vagy, Barry? – kérdezte, miután egy kicsit összeszedte magát. Elvégre nem legeltethette rajta a szemét egész idő alatt.

– Remekül. Éppen most foglaltam jegyet a Hongkongi Nemzetközi Teavásárra.

Laurie meglepődött.

– Hongkongba?

– Igen, a vásár augusztusban lesz. Minden teakereskedő álma, hogy odautazhasson! Már évek óta szeretnék elmenni.

– Remélem, nem habarodsz bele egy hongkongi nőbe – csúszott ki Laurie száján. A következő pillanatban nemcsak azt kérdezte magától, nem King Kongot mondott-e véletlenül, hanem azt is, hogyan tudott ekkora baromságot mondani.

Barry homlokráncolva nézett rá.

– Miért is ne?

– Ööö… szóval, mert… – A csudába is! – Nos, mert akkor életed végéig instant tésztán tengődnél – dadogta, és legszívesebben bokán rúgta volna magát. Miért, miért, miért kellett ennyire hülyén viselkednie, amint ez a férfi a közelébe került?

– Á, szerintem biztosan egy konyhatündért választanék – vigyorgott Barry.

Laurie erre inkább nem mondott semmit. Így is legszívesebben elsüllyedt volna szégyenében.

Miért annyira bonyolult minden a férfiakkal? Már hat hónapja elhatározta, hogy randira hívja Barryt, és hat hónapja minden egyes látogatása után feltette magának a kérdést, hogy miért olyan gyáva nyúl, és miért nem képes összeszedni a bátorságát hozzá.

Hirtelen szinte kibírhatatlanná vált a feszültség köztük, szerencsére azonban Barry ügyesen feloldotta.

– Mit hozhatok a jövő héten? – kérdezte.

– A szokásosat. Már össze is írtam. – Laurie megkönnyebbült mosollyal nyújtotta felé a listát, kezük egy századmásodpercre összeért. A nő majdnem szívinfarktust kapott.

Barry átfutotta a listát. A szokásos rendelés mellett természetesen most is szerepelt rajta egy-két különlegesség, ugyanis Laurie szabadideje nagy részét új teafajták felkutatásával töltötte. Szerette volna mindig a legjobbat nyújtani vásárlóinak, akik pedig méltányolták a munkáját. Laurie ismerte a legklasszabb újdonságokat, ezért is jártak hozzá. No és azt is tudta, hogy mi tesz jót a testnek és a léleknek.

Laurie akkoriban nem csupán egy kereskedést, hanem egy otthonos helyet szeretett volna. Egy igazi oázist, ahol a vásárlói kicsit megpihenhetnek, a legegzotikusabb illatokat lélegezhetik be, a legfantasztikusabb és legrendkívülibb ízkombinációkkal kényeztethetik magukat, és egész egyszerűen azt érezhetik, hogy szívesen látják őket. Amikor a megfelelő hely keresése közben erre az üresen álló sarki üzlethelyiségre bukkant, a napnál is világosabb volt: a teaüzletét Laurie Sarki Teaházának nevezi el.

– Lenne még egy kérdésem – szólalt meg. – Hoznál abból a felkapott teából? A hétvégén olvastam róla egy magazinban. A cikk szerint minden hollywoodi sztár ezt issza, mert oldja a stresszt és a belső feszültséget. – A szemei felragyogtak, mint mindig, amikor új teafajtákról beszélt. Teljesen lázba jött.

– A mithi chaira gondolsz? Azt tényleg imádják Hollywoodban. Hallottam róla – kacsintott rá Barry. Teával kapcsolatos ügyekben még Laurie-nál is tájékozottabb volt, és valószínűleg minden fajtát ismert, mint ahogy ezt már Laurie többször megállapíthatta. Természetesen szakember volt, rengeteg mindent tudnia kellett a teáról, hogy szakszerű tanácsot adhasson az ügyfeleinek. Itt azonban másról volt szó: érezni lehetett, hogy Barrynek a tea a szenvedélye. Laurie pedig élvezte, hogy mindketten teabolondok.

– Nem, másképp hívták. – Évek óta kereskedik teával, de épp most nem jut eszébe az a buta név. Jaj, mit tesz vele ez a pasi? Használhatatlan péppé vált az agya.

– A mithi chai édeskömény, ánizs, édesgyökér, kardamom, alma, fahéj, szegfűszeg, gyömbér és fekete bors keveréke – magyarázta Barry.

Ó, ahogyan Barry az összetevőket sorolta… Laurie akár egy örökkévalóságig elhallgatta volna.

– Nem, nem erre gondoltam. Nem teakeverék, hanem teafű… zöld teafű. Állítólag hasonló hatása van, mint a ginszengnek.

– Ááá –csillant fel Barry szeme. – Tudom már, mire gondolsz. A jiaogulanra!

– Ez az! – Na jó, tulajdonképpen érthető volt, hogy nem jutott eszébe ez a szó, főleg így a hormonok viharában.

– Csodálatos növény – vélekedett Barry. – Annyi kiváló jellemzője van: visszaállítja az egyensúlyt, erősíti a szívet, szabályozza a vérnyomást, csökkenti a koleszterinszintet, támogatja az anyagcserét, és gátolja a rákos daganatok növekedését.

– Hű, igazi csodaszer. Talán legjobb lesz, ha én is elkezdem inni. Még megérem a százhuszadik szülinapom!

– Feltétlenül igyál.

– Milyen íze van? Ennyi gyógyhatás mellett kizárt dolog, hogy jó íze legyen.

– Medvecukoríze van.

– A csoda vigye el. Utálom a medvecukrot.

– Akkor máris van bennünk valami közös – válaszolta Barry és elvigyorodott.

– Igazán? A legtöbb ember, ha meghallja, hogy nem szeretem a medvecukrot, úgy néz rám, mintha legszívesebben rögtön fejbe kólintana egy baseballütővel. Mintha azt mondanám, hogy ki nem állhatom a kiscicákat.

– Komolyan? Nem hiszem.

– De, de, tényleg. Ugyanez van akkor is, ha megmondom, hogy nem szeretem a paradicsomot.

– Nem szereted a paradicsomot? – kérdezte Barry döbbent arccal. – Hol a baseballütő?

Laurie elnevette magát. Barry mindig ilyen hatással volt rá – mintha újra tizenhét éves lenne.

– Tehát felírjam a jiaogulan teát is a rendeléshez?

– Igen, légy szíves. Két kilót. A chait is írd hozzá. Az nekem sokkal szimpatikusabb. Az alma és a gyömbér… tökéletes együtt.

– Szerintem is.

Laurie rámosolygott.

– Köszönöm, Barry.

– Micsodát?

Hogy eljöttél. Hogy megnevettettél. Hogy már hat hónapja gazdagabbá teszed az életem. Hogy minden kedden örülhetek valaminek.

– A szállítmányt természetesen… – Ez volt minden, amit sikerült kinyögnie.

– Ezért vagyok itt.

– És a beszélgetést is – tette hozzá félénken Laurie.

Barry egyenesen a szemébe nézett, mire Laurie arca egészen felforrósodott, a keze pedig izzadni kezdett.

– Én is köszönöm.

Talán húsz másodpercig néztek egymás szemébe. Ekkor Barry megszólalt:

– Klassz nyári dekorációt tettél a kirakatba.

– Ó, köszönöm.

A kirakatra pillantott, ahol szépen díszített teáskannák és -csészék mellé teákat helyezett selyemvirágok közé, amelyeket Orchid ajándéküzletében vásárolt. Orchid kínálatában a számtalan mütyürön és minden alkalomhoz illő ajándéktárgyakon kívül a legvalódibbnak tűnő művirágokat tartotta, amit Laurie valaha látott. Laurie nagy hangsúlyt fektetett rá, hogy az üzlete nemcsak belépés után, hanem már kívülről is jó benyomást keltsen. Ezért gondoskodott néhány hetente új, évszakhoz és az éppen reklámozott teafajtákhoz illő kirakatberendezésről. Most épp könnyű nyári narancsot, hársfavirágot és különböző bogyófajtákat tartalmazó gyümölcsteák voltak soron. Nagyon örült, mint mindig, amikor Barry észrevette az új kirakatberendezést.

– Neked pedig csinos az új frizurád – válaszolta, hogy a férfi megtudhassa: az ő figyelmét sem kerülhette el semmi.

– Feltűnt? – csodálkozott Barry.

Laurie bólintott, és a cipője orrát bámulta, miközben rögtön szemébe ötlött a felszaladó harisnya. Gyorsan felnézett, mielőtt Barry követte volna a tekintetét.

– Sajnos mennem kell – mondta Barry, és mintha egy árnyalatnyi csalódás keveredett volna a hangjába.

– Viszlát, akkor jövő kedden találkozunk! – Laurie elmosolyodott, és kikísérte Barryt az ajtóhoz. Állt és nézte, ahogy Barry beszállt az olívazöld furgonjába.

A Valerie Lane tulajdonképpen inkább egy szűk mellékutca volt, amelyet egyemeletes téglaházak szegélyeztek, földszintjükön kis üzlethelyiségekkel. Az utcában hat üzlet volt, egy üresen állt, amióta tavasszal bezárt a fagyizó. Donna, a tulajdonosa, március végén élete nagy szerelmével Hollandiába költözött.

A házak homlokzatát faburkolat borította, amelyet Valerie idejében szinte feketének tűnő sötétzöld színre festettek. Az új üzlettulajdonosok közül kevesen tartották meg az eredeti színt, inkább modernebb, színesebb, vidámabb színre festették az üzletüket. Laurie Sarki Teaháza is a tulajdonosához illő, vendégváró világoskék színben ragyogott.

Ha a Cornmarket Street felől érkeztek a kis utcába, baloldalt először Laurie Sarki Teaháza, ezután Keira Csokiboltja, majd az utca legvégén Ruby Régiségkereskedése állt. A szemközti oldalon Susan Fonalparadicsoma és Orchid Ajándékboltja helyezkedett el, köztük az üresen álló üzlettel. Laurie már kíváncsian várta, vajon kibérli-e az üzletet valaki, ha igen, mikor, és milyen boltot nyit majd. Ezenfelül remélte, hogy az új üzlettulajdonos szintén nő lesz. Egy férfi nem illett volna a Valerie Lane-be. Az édes kis utcácskát mindig is nők népesítették be, elvégre Valerie Bonhamről nevezték el, nem holmi pasiról.

Laurie még akkor is Barry után nézett, amikor az már rég befordult a sarkon. A lába még mindig reszketett, mint a kocsonya. Ismét nem sikerült Anglia legcsodálatosabb pasiját vacsorára vagy moziba hívnia. Felsóhajtott. Á, lehet, hogy annyira nem is nagy baj, biztatta magát. Ma éjjel az álmaiban Barry biztosan a tenyerén hordozza a naplementében, a tengerben mártózik meg vele, vagy épp a prérit szelik át együtt lóháton. Talán ismét azt álmodja majd, hogy Barry és ő az oltár előtt állnak, és végre megcsókolhatják egymást, Laurie összes barátnője és családtagja előtt, akik időtlen idők óta azzal idegesítették, hogy Laurie már túl régóta szingli.

– Akkor jövő héten, szívem – lehelte utána, és csak remélni tudta, hogy Barry végre meghallja.

2. fejezet

Másnap este a Valerie Lane-en található öt kereskedés tulajdonosnője, mint minden szerdán, találkozott Laurie teaházában, hogy kicsit beszélgessenek, elmeséljék egymásnak a legfrissebb pletykákat, és teát kortyolgassanak. Természetesen Laurie ajtaja mindig nyitva állt azok előtt, akik csatlakozni szerettek volna, pontosan úgy, mint egykor Valerie Bonhamé.

– Nézzétek csak, micsoda finomságot hoztam nektek! – kiáltotta Keira, a csokoládéüzlet tulajdonosa, amikor utolsóként Laurie boltjába lépett. Keira huszonkilenc éves volt, és már öt éve megnyitotta üzletét a Valerie Lane-en. A többiek gyakran merítettek erőt nála, hiszen nemcsak csokoládéval, hanem megértő füllel és jó adag türelemmel is szolgált. Az ablak melletti asztalhoz ült, Rubyhoz, aki most is alighanem egy másik évszázadból származó összeállításban pompázott. Susan a fonalboltból és Orchid az ajándékboltból is befutottak már. Az örökmozgó Orchid mellett Susan leginkább szürke kisegérre emlékeztetett, olyan nyugodtan, feltűnés nélkül ült a harmincnégy éves nő szürke farmerben és fekete pólóban. Ezt a benyomást kontyba csavart fekete haja és festetlen arca tetézte.

– Mmm, mi van benne? – firtatta Laurie, és letett egy tányért Keira csinos kartondobozkájában lapuló gömbölyű finomságainak. Ilyen kis dobozba csomagolta a kézzel készített pralinéit, trüffeleit és egyéb édességeit. Az aranycikornyákkal díszített fehér dobozka pontosan olyan volt, mint Keira maga: szerény, néhány ízléses kiegészítővel, ám teli szeretettel.

– Pácolt meggy isteni tejcsoki és fehércsoki burokban. Kóstoljátok meg!

Ezt nem kellett kétszer mondani. A barátnők, mint mindig, égtek a vágytól, hogy letesztelhessék Keira legújabb alkotásait.

– Hű, mennyei! – sóhajtotta Orchid, aki Ruby után, huszonöt évesen a csapat második legfiatalabb tagja volt. Vidám gondtalansága miatt a többiekben gyakran tinilány benyomását keltette.

– Finom – csatlakozott Susan is.

Ruby, aki sosem volt szószátyár, helyeslően bólintott.

– Bevallom, nekem a fehér csokis változat mintha egy picit jobban ízlene – jelentette ki Laurie, és közben Keirát figyelte. Mintha a barátnője megint egy árnyalattal gömbölyűbb lenne. No de nem is csoda, hiszen egész nap csokoládé volt az orra előtt… Egyébként is teljesen mindegy, Laurie pontosan úgy szereti, ahogyan van, hiszen Keira egyszerűen remek ember volt.

– Eladásra készítettem egy keserűcsokoládés változatot is, de tudtam, hogy nem szeretitek, így abból nem hoztam.

– No, és mesélj, kelendők? – kérdezte Orchid.

– Hihetetlenül. Hétfő óta szerepel a kínálatban, és már új adagot kellett készítenem.

– Eltennél belőle nekem pár darabot? – kérdezte Laurie.  – A hétvégi teához szeretném felszolgálni kis figyelmességként. – Hétvégén néhány kedves, idősebb törzsvendége nézett be hozzá, akiknek Laurie igazán szívesen szerzett örömöt.

– Persze! – Keira lelkesen bólogatott.

A Valerie Lane üzleteinek tulajdonosai mindig együttműködtek. Ahol csak tehették, támogatták egymást, hiszen mindannyian tudták, milyen nehéz versenyezni a Cornmarket Street nagy üzleteivel. Keiránál újra és újra bevásároltak az édességekből; Susanhöz tértek be, ha kedvük szottyant egy kis kötögetésre vagy horgolásra, amikor hidegre fordult az idő; Orchidnál ajándéktárgyakat, Laurie üzletében teát vásároltak. Egyedül Rubynál nem vásároltak gyakran, ez azonban sajnos a régiségek árának, nem pedig a személyének volt betudható.

Laurie körbenézett.

– Milyen teát igyunk ma? A meggyhez jól illene egy gyümölcstea vagy… várjatok csak! Van egy csodálatos új fekete teám meggyaromával. Mit szólnátok hozzá?

Mindenki helyeselt.