AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Harmatos rózsa

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

HARMATOS RÓZSA

1910

Tartalom

Móricz Zsigmond

HARMATOS RÓZSA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

1

Alkonyodott. A nap a különös fedélzet zegzugai között szabadon nézett be a kastély terasz-tetejére. A hatalmas épület szép dombtetőn épült, s a nagy síkságon messzire ellátszott parancsoló homlokzata. Mögötte erdős hegység emelkedett; mint a csillogó ruhában előrelovagló fővezér mögött a tábor sötétlő tömege.

Sík lap volt a kastély fedőlapja, amely rendkívül szilárdan volt építve, úgy, hogy a sima kőlapok eresztékein a víz egy század alatt sem hatolt át. Erre a sima lapra szeszélyes alakú tornyok voltak építve, mintha valamelyik különös ízlésű várúr szeszélyből falusi templomok fatornyait gyűjtötte volna össze.

A Dávid-családot jellemzi ez az épület, mindnyájukban volt valami különösködő hajlam.

A terasz valóságos kert. Négy sarkát a négy tornyocska őrzi, borostyánnal befutva, s a megvásott zsindelyt sűrű moha borítja. Az erkélyen sötétvörös, vesszőfonású székek vannak, s erős kiáltással néznek ki a fekete deszkázatok közül. Az eleven, könnyű, kényelemadó élet lármázik általuk.

Két férfi áll a terasz elején.

- Itt embernek való! - szól az idősebb úr, mosolyogva; kellemes, ruganyos lépésű, kissé biccent, de mintha csak negédességből tenné. Krisztusi jellemű arcán ott a jó emberek gyöngéd kifejezése, amely élét veszi az erős megjegyzésnek is.

- Igen, itt szeretek lenni - szól a fiatalabb, a kastély ura, Dávid Zsolt.

- Persze; kirándulóhely, ahova fáradság nélkül lehet eljutni.

Zsolt egy pillantást vet körül, aztán leveti magát a nagy karosszékbe.

- Hiába csúfolódsz - mondja vidáman -, szeretem a természetet.

- Hogyne; - szólt lassan, kényelmesen, tűnődő szórakozottsággal a bátyja - a salátát a tálban, a "százados tölgyeket" a fűrészmalomban, az "aranykalászt" a zsákban... kicsépelve, rostálva, eladva... Mindent a maga helyén.

Zsolt felkacagott. Ha más mondta volna ezt, igen keservesen érinti, mert az utóbbi időben maga is rájött, hogy túlságos érzéke van az anyagiak iránt. De a bátyja, Lónyay Gyula, aki tíz évvel volt idősebb nála, s szülei halála óta nevelőapja, ő megmondhatta: tőle nem lehetett bántásul venni; inkább humoros volt, mint maliciózus a szemrehányás. Azonfelül önérzetét emelte, hogy ő oly ifjú létére máris jobb gazda volt, mint az adósságokkal küzdő Gyula, így szinte egy kis irigység a bátyja szava.

- Hát bizony szép a természet - felelt kis idő múlva, mialatt bátyja szinte belélegzette a gyönyörű természetet, amely föltárult az erkélyről, míg ő maga a saroktorony csinos alakját nézegette - szép a természet, de a legszebb kilátásnál is szebb egy maszatos cigánygyerek.

- Fiatalember, fiatalember! - mondta a bátyja, s ő is leereszkedett egy székbe - fiataloknak nincs szemük a természet szépségei előtt. Nem is látják, mert nincs még élettapasztalatuk, nincs emlékük. Nincs idejük megállani. Mindig cselekedni! Saját magukon kívül semmi sem érdekli őket, de ha mégis figyelnek valamire: csak az emberre!... Persze hogy jó itt lenni; nem azért, mert innen nyílik a legszebb tájkép az egész vármegyében, hanem mert a látcsővel belátni a faluba, s minden fazékban meglátszik, mi fő benne... de ha beesteledik, akkor vége a szép helynek, megyünk vacsorálni, utána bezárkózunk a négy fal közt, és kétezer könyvet olvasunk el, hogy megtanuljuk, hogy kell bölcsen felhasználni az Isten szép világát a magunk hasznára.

- Igaz - szólt Zsolt.

A bátyja szivartárcát vett elő, s rágyújtott.

- Miért nem dohányzol?

Zsolt vállat vont:

- Nem ízlik.

- Ez is hozzáillik a jellemedhez.

- Hogy?

- Hiányzik belőled a jóízű nyugodtság, amely füstkarikákban száll el... Meg kell házasodnod.

Zsolt gúnyosan nevetett.

- Van jelölted?

- Nincs. Sajnos, nincs... Különben nem azt mondom, hogy házasodj meg, hanem azt, hogy meg kell házasodnod. Vannak férfiak, akiknek nem kell; vannak, akikre közömbös; te csak akkor nősülj meg, ha megtalálod a magad párját. De akkor aztán ne habozz... Ha megtalálod a magad asszonyát, boldog ember leszel, ha nem: akkor üres életet fogsz élni.

Zsolt összevonta sűrű, szatírszerű szemöldökét, és apró, szürke szemeivel maga elé bámult, míg erős orrcimpái lihegtek, mint a paripáé. Makacs álla föltolta a vastag, húsos alsóajkat, és sovány arcán szögletes, gúnyos lenézés ült.

- Nagyon sokra becsülöd a nőket! - mondta.

- És te nagyon kevésre?

- Nem elég kevésre!

- Hm.

- Én csak egy emberi vonást becsülök, azt, ami az asszonyban nincs meg.

- Mi az?

- Az ész! - kiáltott Zsolt.

A bátyja elmosolyodott, és okos barna szemeivel körülsimogatta.

- Az észt! - ismételte Zsolt - és ez nincs meg bennük, ez nincs meg bennük!

- Hát az olyan nagy baj? - nevetett a bátyja.

- Nekem éppen elég - dörmögte Zsolt.

- Szóval te nem feleséget, hanem vitatkozótársat keresel. Különben vigyázz, megkaphatod.

- Nem tréfa! - rántotta meg a fejét Zsolt kissé nyersen. - Már rég megcsömörlöttem a jóságtól, gyöngédségtől, minden emberi erénytől; egyetlenegy tulajdonság imponál csak: az ész. S lehet a nőkben minden egyéb bőven, de ez nincs!... Ugyan kérlek, mit csinálnék én egy asszonnyal? A nemzetgazdaságtanhoz hogy illik hozzá a feleség, s a politikában talán asszonyintrikákkal segítsek magamon?...

- Politikus akarsz lenni, mikor semmi érzéked a tapintat, a sima modor, a politikus eljárások iránt? A legegyügyűbb nőnek több sikere van azon a pályán, mint a legkeményebb férfinak. Nagy befolyásuk is volt rá mindig, az igaz. Szoknyasuhogás sok vihart hárított már el...

- Na, az én fejemről nem fog! - mondta rideg arccal Zsolt.

- Ámorral harcolni mindig veszedelmes volt.

- Ámor! Üres emberek üres ábrándja az egész szerelem. Szerencsétlenségre nem vagyok érzéketlen a női bájak iránt; még nagyobb szerencsétlenség, hogy elég alkalmam volt megtanulni, hogy a nő vásári áru és fölösleges... Az embernek különben is, ha a fajfenntartás szempontjából nézzük a dolgot, a modern embernek nincs szüksége Ámorokra...

- Ha majd megérzed - szólt a másik csöndesen -, hogy a házasság nem üzlet, nem is tenyészistálló, hanem valami magasztos társulás a legfőbb emberi célra: a boldog életre, akkor olyan lángolásra lobbansz, mint más nemes lélek. S nem lesz humor nélkül, mikor a józan eszed gyönyörűen bebizonyítja, hogy a te eseted az egyetlen, a kivétel, a csoda! Mert te a női nem ideáljával találkoztál, aki mindenben szép, dicső, tökéletes, és teljesen megérdemli, hogy ilyen nagyszerű férfi, mint Dávid Zsolt, alázatos rabja legyen.

Zsolt fölényesen mosolygott.

- Jó. Nem vitatkozom. Sőt inkább azt is elismerem, hogy a nő virág.

- Az.

- De a virág rút, ha a szirmai széthullanak.

- Gyümölcs marad a helyén.

Zsolt meghökkent és elgondolkozott.

- Éppen ez a bökkenő - szólt aztán. - Schopenhauernek igaza van, nagy aljasság van itt valahol; a szirom ravasz csalás!... Nem, én nem engedem át magam ilyen durva becsapásnak. Szükségem van a magam rideg, munkának szánt életében a szépségre, üdeségre, az élet gyönyöreinek káprázatára - de ha rózsát tépek, azzal a tudattal teszem, hogy mihelyt hervad, eldobom. A nő csak arra való, hogy pillanatnyi gyönyörűséget adjon. Sosem fogom magamat egy alacsonyabb rendű lénynek zsákmányul engedni.

- Ne is engedd! - szólt halkan, elgondolkozva a bátyja - de ha a saját lényed szebbik fele föltűnik előtted, oktalanságból vissza ne tartsd magad, hogy vele, általa, a saját emberi színvonaladnál magasabbra emelkedj. Az egyén legfőbb gyönyörénél magasabb a faj legalsóbb érzésöröme...

Hallgattak. A nap már leszállott, s kékesviolaszín homályba borult a világ.

A szelíd bölcs tovább elmélkedett lágy, gondolatrakosgató modorában.

- Ha igaz ember termékeny reggelen harmatos virágot lát, szépet, feslőt: az öröklét nagy örömét érzi meg! A jelen szépségében: a messze jövendők, a végtelen generációk boldog lehetőségét... S minél emberebb az ember, annál kisebb előtte a jelen szépsége, amely csupán jele az öröklét szépségének. A harmatos rózsának lehullásra nyíló szirma az isteni öröklét titkát rejti. Az én: a fajt. Az egyén: a mindenséget. És az ember keze megremeg, s nem meri letépni a rózsaszálat: az örök mindenséget... És ha ez a harmatos bimbó nem egy rózsatőnek a szárán himbálózik, hanem a saját fajának édes virága: akkor az istenség részesévé lesz a gyarlandó ember, mert tudja, érzi, hogy a létrehívója annak a mindörökké való tartalomnak, amely a szirmok mélyén szunnyad...

Elhallgatott, és Zsolt értelmileg belátta, hogy le van győzve, s a szíve megremegett.

Hűs szél sodródott feléjük a falu felől, és a hazatérő parasztleányok nótájának elmosódott töredékét csapta fülükbe.

Zsolt fölsóhajtott.

Ő sohasem fogja megérteni ezt a boldog bölcsességet.

2

Másnap reggel alig haladt ki a faluból a csordás, kondás, tülkölve, csörgetve s a sok vidám ugráló-karikázó négylábú, csengőjét, pergőjét rázva, mikor még a nap is kivörösödött, álmos, de mosolygó arccal nézett le a kis völgyre: egy piros napernyős úrileány ment végig a takaros falucska egy utcáján.

Piros napernyőjét vállán forgatta; ritmikus, friss lépésekkel haladt előre, szinte libegett, táncolt a friss napsugáron; aki utána nézett, kacagott a szíve. Hát még ha piros arcát látta, amely csak úgy ragyogott és álmélkodó gyönyörűségtől virított. Látszott, hogy minden rendkívül tetszik neki, s néha egész hangosan felkacagott, ha egy fiatal kakas köszörületlen, iskolázatlan hangon nagyot kukorékolt, vagy egy barika a lába elé szaladt, s fehér szoknyájához dörgölődzött. Még a házőrző komondorok tetszését is megnyerte; egyetlenegy sem akadt, amelyik haragos vakkantással ijesztett volna rá, mind udvarias, szíves hangon csaholt reggeli üdvözletet az ismeretlen szép lánynak, s szinte versengve várták, hova tér be?

Parasztasszonyok, lányok megállottak az udvarokon, jó reggelt kívántak neki, ami a kisasszonyt rendkívül mulattatta, mert hiszen mindnyájan ismeretlenek voltak előtte. Az is igen tetszett neki, amint tovább ment, rögtön összeszaladtak a szomszédok, s elkezdtek sugdolózni, nyilván őróla. Roppant szerette volna hallani valamennyiüknek a szavát, ugyan mit mondanak! Az igaz, hogy pompásan felöltözött a jó falusiak kedvéért, olyan bájos és mégis egyszerű volt, hogy a legkényesebb ízlésűeket is elragadta. Mert a parasztmenyecske meg tudja ám nézni az úrilányt, ugyancsak ki kell annak tenni magáért, ha meg akarja állani a helyét; úrias legyen, mégse kirívó. Ne szálljon le a maga rangján alól, de ne is pompázzék, mint a páva, a kiközösített madár.

A piros napernyős kisasszony érezte az általános szíves csodálatot, és piros arca, melyre a napernyő piros árnyékot vetett, egyre pirult, ő egyre mosolygott, néha hófehér fogait is kicsillogtatta, s a szeme is csillogott, nevetett.

- Nénikém lelkem - kiáltotta egy öreg parasztasszonynak, mintha csak azért szólalna, mert nem bírja megállani, hogy üde, csengő hangját is be ne mutassa -, kedves nénikém, mondja csak, hol lakik Forgács néni?

- A tekintetes asszony? - kérdezte az - a tekintetes asszonyt tetszik kérdezni?

- Azt én, Forgács nénit!

- Jaj, galambom, hiszen az csak itt lakik közel.

- Igazán? Itt?

- Persze hogy itt. Ebbe a házba la!

- Jé! Be csinos! - és a kisasszony hangosan fölkacagott, mintha ezüst csengőket ráznának.

Megállott, úgy gyönyörködött a nagy fák alatt szerényen meghúzódó nagyfedelű, gólyafészkes házban, amely nem sokkal volt nagyobb és úriasabb a többi parasztháznál. Az öreg parasztasszony is megállott, s félkezét csípőre téve, nevetve nézett a szépséges lányra, mert hiszen lehetetlen szívbéli gyönyörűséggel nem nevetni az ilyen szépség láttára.

- Mondja csak, lelkem egy tubarózsám, nem a kapitány kisasszony maga?

- De biz az én! - csengett fel a lány hangos kacagása.

- A Lázár kapitányé?

- Igen.

- Aki csak most vette meg a Rákosi birtokot.

- Igen.

- A Piroska kisasszony!

- Az én, az vagyok én.

- Óh! óh, galambom, szépségem, egyem meg a lelkét, be szép, lelkem; jaj hogy tenném pohárba, szívem!

Piroska úgy kacagott, de úgy.

Az öreg néni száraz, reszkető, sovány kezével, gyengén megsimogatta a karját.

- Óh, óh, édes szépem, be örülök, hogy megesmertem - bólogatott két oldalra az egész felsőtestével. - Soká marad itthon, gyöngyöm?

- Itt leszünk a nyáron, nénikém - szólt Piroska, s elindult, hogy átmenjen az utca túlsó oldalára. - Mind a ketten itt leszünk.

- Kivel ketten? drága lelkem?

- Kiss Virággal, nénikém, a Forgács néni húgával, tudja? Kiss Virág!

- Kisvirág, kisvirág - mán mér kis virág?

Piroska, aki a barátnője nevével mindig megcsinálta ezt a tréfát, olyan hangosan kacagott, hogy felelni sem tudott. Aztán meglátta Forgács nénit az udvarán, s úgy elfelejtette rögtön a vén parasztasszonyt, mintha sose látta volna. Hosszú szoknyájával nagyokat lebbenve sietett át az utcán.

Az öreg néni utánanézett, s csak lógatta a fejét. A szomszéd asszony odakiáltott neki: ki az?

- A kapitány kisasszony! - kiáltotta a néni, tölcsért csinálva a kezéből.

- Szép egy teremtés! - szólt a szomszédasszony.

- Mán az igaz - mondotta tréfásan egy paraszt, aki vállra vetett villával ment el előttük. - Csak győzzön neki az ura sleppre valót venni.

Nevettek, mert alighanem fején találta az ember a szöget.

3

- Jó reggelt, drága édes Forgács nénikém! - köszönt be Piroska már az utcáról.

Az udvaron egy sovány, kissé már görnyedt tartású, idős úriasszony állott. Rögtön ráismert Piroskára, bár kezdődő hályog volt a szemén, ami nagyon el is keserítette. Felvidult az arca, ahogy a Piroska hangját meghallotta, s két tenyérrel lesimította a kötényét, amelyből éppen most szórta ki az aprójószág eleségét.

- Jó regelt, jó regelt, Piroska! - mondta eleven hangon; a beszédje kissé tótos volt, mert Gömörből került erre a vidékre néhány éve. Sok baja is volt a kiejtése miatt a vastagnyakú magyarok közt, akik nem tudták elképzelni, hogy igaz magyar ember másképp is tudjon beszélni mint ők. S a néninek minduntalan elő kellett állania az apai, anyai ősi nemességével, hogy letromfolja a hitetlen és rosszakaratú népeket.

A fiatal lány mély térdhajlással megcsókolta a néni kezét, aztán jobbról-balról kétszer-háromszor a száját.

- Jezuskám, de megnőt! Hogy ez a Piroska hogy megnőt! - kiáltott a néni.

- Én rögtön megismertem a kedves nénikét. Egy cseppet se tetszett változni. Éppen olyan szép, mint azelőtt öt évvel volt.

- Jaj bizony, egészen oda vagyok! - sopánkodott rögtön a néni. - Ó az én szamár eszem! Kellett nekem idejönni lása! Ide csalt a bátyám, tudja Piroska, ő jegyző volt itt, és megveszem itt a házacskát, kertecskét, egy kis földecskét, és ő meghal!...

Piroska rendkívül nagyot kacagott, olyan komikus volt a néni vékonyra fölcsapott siránkozó hangjával és a furcsa fordulattal, hogy: "és ő meghal". Mintha valami nagy ravaszsággal csapta volna be a bátyja. A néni maga is elmosolyodott egy kicsit, Piroska pedig nem bírt lecsillapodni, amint a néni arcába nézett, s elismételte gondolatban: "idecsalt: és ő meghal, és ő meghal..." rögtön kipukkadt belőle újra meg újra a kacagás. Úgyis olyan nagy jókedve van ma reggel, alig fér a bőrébe.

- No - kedvetlenedik el végre a néni -, mi van azon nevetni való, hogy valaki meghal?

Piroska már megijedt a rámorgó hangtól, csakhogy ez megint olyan furcsa volt, hogy a nyakába borult a néninek, agyonölelte, csókolta, s holtra kacagta magát, míg ki bírta nyögni:

- Édes drága nénikém, én nem azon kacagok, csak azon, hogy itt találkoztunk! És itt van a kis Virág is! Felébredt már?

- Alszik még - mondta a néni, s a muskátlis ablak felé nézett. - De hát maga hogy ébredt fel ilyen korán? Na ez csak valami!

- Én nem bírtam aludni a kíváncsiságtól, úgy szerettem volna látni ezt a kicsi falut. Mindjárt kilármázom én az ágyból Virácskát.

Beszaladt, a mozdulataiban volt valami kellemes nehézkesség; még nagyon keskeny volt magas termetéhez képest, de ha idomai megtelnek, fejedelmi alak lesz.

- Jé milyen hercig itt minden! - kiabálta - édes nénikém, hisz ez egy valóságos bűbarlang! - s hosszan, édesen kacagott az elrejtett élcén.

Mert furcsa szokása volt, hogy szívesen célozgatott egyes malac szóra, amit elferdítve mondogatott. Ez a szó is prepa ötlet; a bűbarlang a "bűzbarlang" játékos elferdítése, most nagyon találó volt, mert a különben tiszta, csinos, tágas, rendes konyha az éjjeli kotlós és apróságai után penetráns bűzzel volt tele. Az öreg néni nem számított ilyen korai vendégre, de most sietett szellőztetni.

Piroska kacagva fintorgatta az orrát.

- Hát a kisvirág hol "ereszti bájos illatát magából?" - kiáltotta.

Fuldoklott a kacagástól, ahogy a Virág szobájába berontott: megint sikerült egy finom verssort idéznie; Arany János sohase hitte volna, hogy huncut kislányok ilyen mulatságos reggeli üdvözletet kovácsoljanak belőle.

A csipkefüggönyös kis szobába zöld zsalugáteren át szűrődött be a napsugár. Egy-egy fénysáv odavetődött a szemközti ágyra, ahol álmos, zavart, ijedt, szemérmetes arccal riadt fel a "kis virág".

- Piroska! - kiáltotta elámulva, ahogy mély álmából végleg fölserkent és ráismert barátnőjére.

Piroska még most sem józanodott ki a kacagásból, újra meg újra rákezdte, tízszer megpróbálta elmondani, sose sikerült, csak kacagott, olyan édesdeden, hogy utoljára Virág is nevetett, vele kacagott, s az ágya elé térdeplő, ölébe boruló barátnéja fejéről levevén a virágos nagy kalapot, átkarolta annak szép szőke fejét, s így nevettek együtt sokáig.

Az öreg néni csak nézett, nézett, csóválgatta a fejét.

- No és csak kacagnak, de ugyan mit kacagnak! Szeretném tudni!... Azt mondja ez a Piroska, hogy az én konyhám büdös barlang...

- Hahahaha! - tört ki Piroskából a kacagás roppant erővel: hát a néni ilyen jól megértette őt? - nem azt... nem azt mondtam nénikém: bű... bű... bűbarlang.

Most már Virág is hanyatt vetette magát a párnán. Fölfedezte a félreértést, és kacagott, mint a rigó.

- Hát az nem mindegy?

- Nem nénikém, hahahaha, az azt jelenti, hogy bűbájos.

- Noo! Úgy! és én azt hittem, hogy büdös... jihhahaha.

Most már a néni is kacagott. Leült egy székre, s majd megcsikkant a nevetéstől, az oldalát fogta hozzá.

Beletelt jó idő, míg fel bírtak engedni a kacagásból.

- No maga csak, Piroska, maga csak egy selma! - mondta végül a néni.

A nagy lány feltápászkodott az ágy előtti pokrócról, odaült barátnője mellé az ágy szélére, és elkezdett vele játszani, mint kis gyerekkel szokás.

- Lusta! Lustaság! Mégis aludni? Délig alvó! Odakint már minden csibe talpon van és kenyér után szalad, magácska meg csak behunyja a szemét és alszik. Csúnya! irigy! Irigyli azt a szép szemét a világtól, hogy lássák! Pedig az elébb beszéltem a kanászifjúval, az már majd meghal a vágytól, úgy eped utána. Hát még a kapáslovagcsák! Azok nem a tengerit kapálják ki most bánatukban, hanem egymás szívét! De maga persze csak ezt akarja! A segédjegyző pucoválja a pisztolyát, hogy agyonpukkantsa vele maga-magát, ha a kisvirág kőszívű lesz!

- Inkább te, Piroska, te! - szakította félbe Virág - te veszítetted már el a szívedet!

- Ó Piritykénél az nem megy olyan könnyen - duzzasztotta fel mókázva orrocskáját -, Pirityóka nem szokta meglátni a legényeket. - Te - mondta hirtelen komoly, suttogó hangon -, az udvarunk olyan gyönyörű, és olyan szép juhászlegény volt ott ma reggel, hogy még! Érte keltem fel. Tudod, hajnalban csak elkezdenek az ablak alatt tülkölni meg kolompolni. Megijedek, Jézuskám, mi az! Felugrok, kinézek, képzeld, a juhokat hajtották, mintha csak a prepákat láttam volna kifelé seregleni az iskola kapuján... És ott áll az ablakkal szemben a szép juhász! Süvegénél egy pünkösdi rózsa, majd meghasad a szívem, úgy irigylem a babáját!... Hallod, azért jöttem, hogy öltözz gyorsan, megyünk utána a mezőre, megkeressük. El akarom csábítani, azt akarom, hogy hűtlen legyen a babájához...

Virág nevetve, ártatlan szemmel nézett a barátnőjére, de a néni komolyan megbotránkozott.

- De Piroska! - szólt neheztelő és szigorú hangon - egy parasztlegény!...

- Nem paraszt, nénikém, juhász! - bökte ki Piroska készülő kacajvihar előhangján.

- No és ha juhász!

- Én élek-halok a juhászokért, nénikém! Az csak furulyáz, míg legelészik a nyája.

- No köszönöm szépen - indignálódott a néni.

- És nénikém, drágám, az a legfontosabb, hogy annak nem kell kaució!

Ezzel vége volt megint a világnak, újra kitört a kacagás. Piroska és Virág, de még a néni is elnyúltak nevettükben. A Piroska szerelmes lovagja tudniillik huszárhadnagy! Nagyon tudták mind a hárman, hogy mi a kaució!

- Jaj csak maguk fiatalok! - mondta a néni - én már olyan savanyú öreg vagyok, csak mindig mérgeskedni, maguk meg csak ihhihi és brihhihi.

Erre a lányok újra meg újra önkívületbe estek a nevetéstől.

4

Egy óra múlva a két lány kint volt az utcán. A falubelieknek volt mit látni. Tegnap késő este érkeztek a lányok, s a kocsiról Virág leszállott a nagynénje kapujánál, mert Forgács néni a Virág nagymamájának volt a testvére, s most hogy Piroskát hazahozta az apja, őt is elhozta az intézetből, a nénikéjéhez a nyárra. Az egész nap dolgozó, korán fekvő, korán kelő földművesek már aludtak, mikor ez történt. Így teljes meglepetés volt, hogy reggeli öt órakor a kapitány házából egy piros napernyős kisasszony jött ki, s hét óra tájban már egy fehér napernyős kisasszony társaságában ment végig újra az utcán. A kapitány egy nagy kúriát és egy kis birtokot vett múlt ősszel a faluban; azóta minden dolgát ismerik a parasztok. Tudták, hogy nyugalomba akar menni, s gazdálkodásra szánja magát; tudták, hogy özvegyember, hat fia s egy nagy lánya van, mind iskolába jár, hogy sok az adóssága, és szeretne elvenni valami gazdag asszonyt, mindegy ha az ördögök nagyanyja is, csak pénze legyen! sok pénze! Ezt mind tudták, s apró hitetlenkedéssel, kárörömmel és meglehetős rosszakarattal várták a nyarat, mikor az egész családot megismerik.

Megjött az első a gyerekek közül, a lány. Hát ez az? Hm. Mutatós. Takaros. Piros arca van, de nagyon is sokat kacag. Tessék, most is megáll itt Bartáék előtt diskurálni, nevetni. Legalább jól meg lehet nézni:

- Jó vón e mellett szakácsné lenni! - mondta egy ember, s odasandított a kománéjához.

- Meghiszem azt! De az a tótasszony jól befészkelte magát náluk! - mondta irigyen az asszony. A kapitánynak ugyanis volt egy palóc szakácsnéja; nem szívelték a faluban, s tótnak csúfolták.

- Á, koma - szólt közbe egy másik ember, áthajolva a kerítésen -, többet ér annak a kisebbiknek a kiskörme is... Mit ér a piros orca; azt elfújja a szél. Tovább lesz e szép asszony! Osztán nem is az a szép, aki szép. Ez a kisebbik asszonynak való. A másik? Az csak olyan pohárba való virág.

Mindenki a fehér napernyős kisasszonyra kezdett figyelni.

Csakugyan jó termetű, könnyű, ruganyos járású, mint a jó csikó. A nagyobbik lány igen nagyokat lép, s furcsa lompos mozdulattal, felső teste mindig jobbra-balra lóg, "állhatatlan", meg oszt "akinek minden nevetni való, az még nagyon éredetlen". "Pedig vón oka búsulni, jobban is mehetne az apjának!" "Ki tudja a nevét?" "Piroska a! Lázár Piroska! Az apja Lázár Imre neki." "Hát a másik?" "Annak van csak cifra neve." "No." "Kis Virág." "Micsoda?" "Az apja Kis Tamás, a lányát Virágnak kereszteltette." "Micsoda név a?" "Hát aszongyák magyarul a Flóra." "A jányomék falujában is van egy Virág néni, igen öreg asszony." "Igazán?"

Utána néztek.

- Helyre lyány.

- Kicsi.

- Nem kicsi a. Nem kell annak az eget meszelni.

Nevettek, és méregették a lyányokat sukkra-marokra.

A két vidám lány tovább sétált.

5

Zsolt az esti beszélgetés után nagyon lehangolódott. Elsavanyodott a szája, s elment az íze az egész élettől.

A bátyja még vacsora előtt magára hagyta és sietett haza a kis feleségéhez, aki csak egy heti tárgyalás és alkudozás után eresztette el egy napra, hogy nagykorúvá lett öccsének végre forma szerint átadja a birtokát. Tulajdonképp Zsolt már rendben is volt mindennel. Több hónapi megfeszített munkával összeállította a leltárt, a mérleget, és tisztába jött vele, hogy a bátyja kezén, az utolsó tíz évben nemcsak hogy nem nőtt a vagyon, de felényire csökkent az értéke.

- Ez nem élet - mondta magában, és idegesen járt-kelt föl s alá a dolgozószobájában -, ez az én életem csakugyan farkasoknak és medvéknek való... De az övé sem élet... hogy valakinek ennyire nincs képessége a gazdálkodásra. Az egész világ kiszipolyozza, és ő jószívből engedi magát. A gazdaságán mindenki nyer, csak ő veszít, mégis ő ád mindenkinek. Mintha fejedelem volna, akinek minden könnyet le kell törülnie az országban... Mi lesz ennek a vége?

Megborzongott, talán nincs is messze bátyjának teljes anyagi bukása.

- Magyar betegség: adni, adni! Úri módon mindig csak adni; az utolsó fillért is másnak adni! Szegény, szegény: nem tudja eltűrni, hogy kielégítetlen kívánsága legyen annak, akit szeret...

- De hát én - ez az én önzésem - támadta magát némi önszeretettel. - Hát ez a rideg önzés, élet?... Szolgája lenni a vagyonnak! Ha az ő lelki gazdagsága az én józan okosságommal egyesülne, micsoda boldog élet teremne a földön!...

Olvasott, unta; gondolkodott, unta; ma fárasztotta a magányosság. Vágyott valamire, valami szépre, jóra, emberire, életre. Minél tovább, annál több csírát talált magában, amelyből a boldog, meleg családi élet sarjadhatott ki. S lassan egészen elfelejtette azt a másik énjét, amely hidegen nagyra tört, és sarka alá vágyott tiporni a világot. Ahelyett lágynak, apró örömökre, bizalomra, szeretetre, kisded családi kör melegségére vágyódó léleknek érezte magát. Igaz, még fiatal, alig huszonöt éves, de olyan öregnek, érettnek és az élet harcában eldurvultnak érzi magát, hogy az aggok megbékélt szomorúsága suhan át lelkén.

Olyan régen él magában árván, szeretet nélkül. És sehol sem kapott a szív áldásaiból részt másutt, csak a bátyjánál, akitől ő maga zárta el magát. S ezt most egyszerre szégyellte, elpirult miatta. Minden csak a vagyon? Kalkuláció? Nem becsülte-e túl a matematika értékét?

Vannak nagyobb jók is az életben, mint amiket az anyagi javak adhatnak. Ma már egy zokszót sem tudna ejteni a bátyja gazdálkodása miatt, mert adósnak érzi magát.

Csak ezeknek az érzéseknek az elültetése, amiket ma plántált a lelkébe, megfizethető-e földi fizetséggel? És ki látja előre a termést, amely a szívbe vetett magvakból sarjad?

Lám máris egészen átalakult. Szinte úgy érzi magát, mintha abba az olvadt állapotba jutott volna a lelke, amelyből a legkisebb rezzentésre a jó erők bazaltsziklái hasadnak ki. Ha most találkoznék Isten irgalmából azzal, aki neki élettársul teremtődött és örök életre!

De hiába próbálta emlékezetéből előhordani összes nőismerőseinek képét, nem rezzent meg szívének izzó árja...

Sajátságos. Nem érzett csüggedést. Ma először bízott a Gondviselésben, amelytől az élet olyan régen, olyan nagyon eltérítette. Mért lehetetlen, hogy az ég hiába teremtsen jóravaló lelket. És most megsejtette, hogy a férfi lelkében a jóság a nő számára való!

Egész éjjel derűs álomképekkel volt tele.

Másnap reggel jókedvűen ébredt. Gyönyörű volt a koraregg. Gyorsan felöltözött, puskát vetett a vállára, és kiment a mezőre.

A lelke olyan feszült volt, várakozásokkal tele.

6

Piroska és Virág egyforma kíváncsian néztek és vizsgáltak meg mindent a kis faluban. A két barátnőnek sokban hasonlított az ízlése, de Piroska, bár két évvel idősebb volt, mégis ő látszott a gyermekebbnek.

- Milyen cukros kis ház!... - lármázott Piroska. - Nézd, nézd azok a galambok! Ó a huncutok, hogy tépik egymást! Ez biztosan szerelmi párbaj! Romantika falun!

Virág csak hallgatott, s néha fölnevetve figyelte barátnője csevegését.

- Nézd a kis libuskákat! - folytatta Piroska. - De milyen zöldek szegénykék! Hallod, mint mi!... Nézd csak, nézd, milyen hercig frakkocskájuk van! És az a másik ott hanyatt bukott; mindig felbukik, ha egy szál füvet kitép! Mit szól a mamája, ha bepiszkítja ilyen jókor reggel a frissen mosott sárga nadrágocskát!