Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alexandre Dumas

AKTÉ
NERO RABNŐJE

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-921-9 EPUB
ISBN 978-963-559-922-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Acté

első kiadás: 1934.
az elektronikus változat az 1990. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Ulpiano Fernández-Checa y Sanz (1860 – 1916) Ünnepség Nero palotájában
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Ötvenhét évvel Krisztus születése után, Róma alapításától számítva a 810. évben, május hetedikén, egy tizenöt-tizenhatéves magas, szép hajadon - gyorsléptű, mint a vadászó Diána - Korinthosz nyugati kapuján át a tengerpart felé tartott. Egy kis réthez ért, amelyet egyik oldalról olajfaerdő, a másik oldalról pedig narancsfáktól és oleánderektől árnyékolt patak szegélyezett. A leány megállt és virágot szedett. Egy pillanatig tétovázott az olajfák árnyékában nyíló ibolyák és kökörcsinek s a kis patak partján viruló, illetve a víz színén ringatódzó nárciszok és vízililiomok között, míg végül is az utóbbiakat választotta és ugrándozva, mint egy őzike, leszaladt a patakhoz.

A víz partján megállt. A gyors futás közben kibomlottak fürtjei. Letérdelt a patak partján, a víz tükrébe bámult s mosolyogva állapította meg magáról, hogy szép. Valóban, Akhaia legelragadóbb hajadonja volt. Kéjes fekete szemei voltak, szabályos orra és ragyogó piros ajkai. Teste kemény volt, mint a márvány és hajlékony, mint a nád. Olyan volt, mint egy Pheidiasz-szobor, melyet Prometheus keltett életre. Csak lába, mely testsúlyához képest túlságosan kicsi volt, látszott aránytalannak s lett volna hibának tekinthető, ha ugyan hibájául lehetett volna felróni e tökéletlenségét a hajadonnak.

Egy pillanatig némán gyönyörködött saját képmásában, aztán három csomóba választotta haját, a két halántékáról lecsüngő hajból egy-egy fonatot készített, azokat a feje tetején kontyba szorította és frissen szedett narancs és oleánder virágból font koszorúval erősítette meg. Hátul lecsüngő haját, Pallasz sisakjának sörényéhez hasonlóan szabadon lobogtatva víz fölé hajolt, hogy szomját, mely őt e rét felé űzte, enyhítse. De bármennyire szomjazott is, előbb mégis meg kellett győződnie arról, amit mindennél sürgősebbnek tartott: hogy még mindig ő a legszebb leánya Korinthosznak. Most a valóságos arc és a képmás észrevétlenül közeledett egymáshoz: mintha két nővér, egy nimfa és egy sellő ölelkezne össze egyetlen ölelésben, ajkuk nedvesen összeért, a víz megremegett s a könnyű szellő bágyadt sóhajjal suhanva tova, illatos rózsaszirom-esőt hintett a folyóra, melyet az ár tovasodort a tenger felé.

Aztán felegyenesedett és kinézett az öbölre. Egy pillanatra szinte lebilincselte a kíváncsiság a hajadont. Egy két- sorevezős, aranyozott bordájú bíbor vitorlás gálya közeledett a part felé a Délosz felől jövő szél szárnyain: a bárka még egy negyed mérföldnyi távolságra lehetett, de már idehallatszott a matrózok éneke, akik Neptunnak zengtek karéneket. A hajadon rögtön fölismerte a frígiai hangnemet, mely a vallásos himnuszokat jellemezte. Csakhogy a szél szárnyán feléje közelgő, szétszórt és elgyengült hangzatok - a kalüdóniai és a kefalóniai tengerészek nyers énekével ellentétben finoman és gyöngéden csengtek, mint Apolló papnőinek éneke. A dallamtól elbűvölve, a fiatal korinthusi leányzó még néhány narancs- és oleánderágat tört le, hogy még egy koszorút kössön belőlük s visszatérő útjában Flóra templomának oltárára tegye. A görögök ugyanis Flóra istennőnek szentelték május havát. Azután félénken és kíváncsian, lassan lesétált a tengerhez, miközben a patak partján tört illatos ágakat koszorúba kötözte.

A kétsorevezős közben közeledett a part felé s a leány már nem csak a hangokat hallotta, hanem a bárkában ülő énekeseket is meg tudta különböztetni. A dal, amelyet egy előénekes énekelt, Neptun himnusza volt, melyet a kar a víz fölé hajló matrózok evezőcsapásainak lágy és ritmikus ütemében ismételt meg. Az előénekes, ki a bárka urának látszott, a hajó orránál állt és olyan háromhúrú kitharán kísérte énekét, amilyet a szobrászok a zene múzsájának, Euterpének kezébe adnak. A lábánál egy rabszolga hevert, hosszú ápia köntösben, melyet mindkét nem hord s így a fiatal leány sem tudta, férfit takar-e, vagy nőt. Padjaik mellett az éneklő matrózok állva ütötték össze tenyerüket, így köszönték meg Neptunnak a kedvező szelet, mely egy kis pihenőhöz juttatta őket. Ez a jelenet, mely két évszázaddal előbb aligha vonta volna magára a tenger homokjában kagylót kereső gyermek figyelmét, a legnagyobb mértékben ámulatba ejtette a hajadont.

Korinthosz ebben az időben már rég nem volt az, ami Sulla idejében volt - Athén versengő nővére. Róma alapítása után 608-ban a várost ostrommal foglalta el Mummius konzul, aki a férfiakat kardélre hányatta, az asszonyokat és gyermekeket rabszolgaként adatta el, felgyújttatta a házakat, leromboltatta a város falait, szobrait Rómába küldte.

Nyolcvan esztendő múlva Julius Caesar felépítette a várost s római gyarmatosokat telepített oda, akik életet vittek falai közé, de azért Korinthosz korántsem lett azzá a ragyogó várossá, ami hajdan volt. A római prokonzul azonban, hogy a város némi jelentőségre tegyen szert, május tizedikére és a rákövetkező napokra néméai, isztmoszi és költői játékokat hirdetett, amelyeken a legerősebb atlétákat, legügyesebb versenyhajtókát és legjobb énekeseket koszorúzták meg. Ennek azután az lett a következménye, hogy néhány nap óta mindenféle nemzetiségű idegenek lépték el Akháia fővárosát, akiket részben a kíváncsiság vonzott, részben a jutalmat akarták elnyerni. Így nyerte vissza néhány napra a vértelen s hajdani gazdagságától megfosztott város régi fényes, zajos életét. Némelyek szekéren, mások lóháton érkeztek: voltak, akik bérelt, vagy maguk építette bárkákon jelentek meg: de az utóbbiak között egy sem akadt, aki olyan díszes gályán érkezett volna a kikötőbe, mint az az idegen, aki e pillanatban lépett arra a partra, melyért hajdan Apolló harcolt Neptunnal iránta való szerelméből.

Alig vontatták ki a bárkát a homokra, a matrózok ezüsttel és bronzzal díszített, citromfából készült lépcsőt támasztottak elülső részéhei, mire az előénekes, lantját vállára vetve, kiszállt, arra a rabszolgára támaszkodva, aki az imént a lábainál hevert. Fiatal, 27-28 éves, szép, szőkehajú, kékszemű ifjú volt: bíborpiros tunikát, aranycsillagokkal kirakott klámiszt viselt, nyaka körül pedig elől csomóra kötött kendőt, melynek két lengő szára övéig ért. A rabszolga mintegy tíz évvel lehetett nála fiatalabb: alig serdülő ifjú volt, járása lassú, arca szomorú és szenvedő kifejezésű, bár üdeségét az asszonyok is megirigyelhették volna. Rózsás, áttetsző arcbőre vetekedett finomságban az elpuhult Athén legszebb leányaiéval, fehér gömbölyű keze pedig alakjánál és törékenységénél fogva alkalmasabbnak látszott arra, hogy orsót pörgessen, vagy a tűvel bánjon, semmint, hogy harcos férfi módjára kardot forgasson, vagy gerelyt dobjon vele. Mint már említettük, aranypálmákkal behintett fehér köntöst viselt, mely térdéig ért, kibontott haja meztelen vállára hullt, nyakában pedig aranyláncon gyöngyökkel kirakott kis tükör függött. Abban a pillanatban, amint partra akart szállni, társa megállította. Az ifjú összerezzent.

- Mi baj uram? - szólalt meg lágy, félénk hangón. - Majdnem a bal lábaddal léptél partra s ezzel a könnyelműséggel meghiúsíthattad volna számításaim gyümölcsét - holott ennek köszönhetjük, hogy a nonae-k napján érkeztünk, ami jó előjel...

- Igazad van uram - szólt az ifjú és jobb lábával lépett a partra. Társa hasonlóan cselekedett.

- Idegen - fordult az idősebb utas felé a leányka, megértve annak jón nyelven ejtett szavait - Görögország földje, bármely lábbal érintik, mindenkihez kedves, ha barátságos érzéssel közeledik feléje. Ez a föld a szerelem, a költészet és a nemes mérkőzések hazája. Koszorúval jutalmazza a szerelmeseket, a költőket és a harcosokat. Bárki légy idegen, fogadd el e koszorút addig is, amíg elnyered azt, amelyet keresni jöttél.

A fiatal férfi mohón kapott a korinthusi leányka koszorúján s a fejére tette azt.

- Az istenek kegyesek hozzánk! - kiáltotta. - Nézd Sporus, a narancsfát, a Heszperidák kertjéből való almafát, melynek aranygyümölcse diadalhoz juttatta Hippomenészt, meglassítva futását Atalantának, nézd a leándert, Apollo kedves fáját. Ki vagy te, boldog szerencse hírhozója?

- Akté a nevem - felelte pirulva a hajadon.

- Akté! - kiáltott fel az idősebb férfi. - Hallod, Sporus? Újabb előjel. Akté, azaz, hogy part. Korinthosz földje tehát vár engem, hogy megkoszorúzzon.

- Mi van ezen csodálkozni való? Nem vagy-e arra hívatva, Lucius? - felelte Sporus.

- Ha nem csalódom - kérdezte félénken a hajadon, azért jöttél, hogy a római prokonzul által a győzőknek felajánlott díjak egyikét elnyerd?

- A szépség adományán kívül a jóstehetség lett osztályrészed - mondta Lucius.

- Bizonyára rokonaid is élnek e városban?

- Egész családom Rómában lakik.

- Talán barátaid vannak a városban?

- Egyedüli barátomat itt látod mellettem s ő is idegen Korinthoszban, mint jómagam.

- Ismerőseid?

- Azok sincsenek.

- A mi házunk elég nagy és atyám vendégszerető - folytatta a hajadon. - Ha Lucius megtisztelne bennünket... mi kérni fogjuk Castort és Polluxot, hogy legyenek kegyesek hozzád.

- S nem vagy-e húguk, Heléna, leánykám? - szakította félbe Lucius mosolyogva. - Azt beszélik, hogy szeretett fürdeni abban a forrásban, mely nem lehet messze innen. Ennek a forrásnak kétségkívül az a tulajdonsága, hogy meghosszabbítja az életet és megőrzi, a szépséget. Titkát Vénusz árulta el Párisznak, Párisz pedig téged avatott a titokba. Ha így volna, vezess a forráshoz, szép Akté: mert most, hogy láttalak, örökké szeretnék élni, hogy örökké gyönyörködhessek benned.

- Hej, nem vagyok én istennő, - felelte Akté - és Heléna forrása sincs megáldva ily csodatévő hatalommal. Egyebekben nem tévedtél, mert itt a közelünkben, néhány lépésnyire tőlünk, magas szikláról zuhan a tengerbe.

- Akkor hát ez a templom ott a közelében Neptun temploma!

- Úgy van! S az a fenyőfáktól szegélyezett út a stadionhoz visz. Valaha - mondják - minden egyes fával szemközt egy-egy szobor állott, de Mummius elszállíttatta őket, így hát az én hazámból a tiedbe vándoroltak, mindörökre. Jer ezen az úton, Lucius - folytatta mosolyogva a hajadon - atyám házához vezet.

- Mit szólsz e meghíváshoz, Sporus? - kérdezte Lucius a rabszolgától latinul.

- Azt, hogy nincs jogod szerencséd állhatatosságában kételkedni.

- Akkor hát bízzuk a szerencsére magunkat, mert még sohasem mutatkozott ilyen csinos és vonzó alakban, mint ma. - S visszatérve a latin nyelvről a jónira, melyet kitűnően beszélt:

- Vezess bennünket hajadon, - szólt Lucius, - hajlandók vagyunk követni téged. Te pedig Sporus, utasítsd Libicust, hogy ügyeljen Phoebére.

Akté ment elől, a fiatalember pedig visszasietett a gályához, hogy eleget tegyen ura parancsának. Mikor a stadion elé érkeztek, Akté megállt.

- Látod - mondta Luciusnak - ez itt a küzdőtér. Homokkal beszórva, készen várja a küzdőket. Holnapután kezdődnek a játékok, mindjárt a versenyekkel. Jobbra, a patak túlsó partján, e fenyőfasor végében van a hippodrom. A második napon - mint tudod - kocsiversenyek lesznek. Végül a dombra vezető út közepe táján az erődítés irányában fekszik a színház, ahol a dalosok fognak versenyezni a jutalomért. Melyik díjért fogsz e három közül versenyezni, Lucius?

- Mind a háromért, Akté.

- Becsvágyó vagy, fiatalember.

- A hármas számot kedvelik az istenek, - szólt Sporus, csatlakozva hozzájuk. Az utasok folytatták a szép korinthusi lány oldalán útjukat.

Mikor a város közelébe értek, Lucius megállt.

- Miféle forrás ez itt? - kérdezte - s mik ezek a domborműmaradványok? Azt hiszem, a görög művészet virágkorából valók.

- Ez Pyréne forrása, - felelte Akté, - kinek leányát Diana ezen a helyen ölte meg. Az istennő, látván az anya fájdalmát, forrássá változtatta ott, ahol gyermekét siratta. A dombormű pedig Lüszipposz műve, aki Pheidiasz tanítványa volt.

- Nézd csak, Sporus - kiáltott fel lelkesülten a fiatalember - nézd, milyen mestermű, milyen kifejezésteljes! Odüsszeusz harcát ábrázolja Pénelopé kérőivel, ugye? Nézd azt a halálra sebzett embert, hogy gyötrődik, hogy szenved! Szíve alatt érte a szúrás. Ha egy gondolatnyival feljebb találja, nem kellett volna vonaglania. Ez a szobrász ügyes ember volt, aki értette a mesterségét. Ezt a művét elszállíttatom Rómába, vagy Nápolyba, hogy házam átriumának díszéül szolgáljon. Soha embert nagyobb szenvedések közt meghalni nem láttam.

- Hajdani dicsőségünk maradványa ez, - szólt Akté. A város büszke rá és félti, mint ahogy az anya is ragaszkodik megmaradt gyermekeihez, ha a legszebbeket elvesztette.

Nem tudom, elég gazdag vagy-e Lucius, hogy megvásárolhasd e roncsot.

- Megvásárolni? - felelte Lucius, leírhatatlan megvetéssel a hangjában. - Miért vásárolnám meg, mikor úgyis elvihetem? Ha akarom, az enyém lesz, még ha egész Korinthosz tiltakoznék is ellene, - s Sporus megszorította Lucius kezét - föltéve, - folytatta - ha a szép Akté nem kívánja, hogy a szobor hazájában maradjon.

- Nem tudom, mily jogon tulajdonítasz magadnak és nékem ekkora hatalmat, Lucius, de azért köszönöm szívességedet. Hadd meg nekünk ezeket a roncsokat, római s ne kövesd atyáid példáját. Ők győzőkként jöttek ide, te pedig mint barát jöttél hozzánk. Ami az ő részükről barbár cselekedet volt, részedről szentségtörés lenne.

- Nyugodj meg, hajadon - szólt Lucius. - Látom már, hogy Korinthoszból értékesebb kincseket is vihetek magammal Lüszipposz domborművénél, mely különben is csak márvány. Mikor Párizs Spártába érkezett, nem Minerva vagy Diana szobrát rabolta el onnan, hanem Helénát, a legszebb spártai nőt.

Akté lesütötte szemét Lucius pillantása előtt s folytatta útját a város felé. A két római követte.

Korinthosz visszanyerte hajdani élénk életét. A hirdetett versenyjátékok odavonzották a versenyzőket nem csak Görögország minden részéből, de Szicíliából, Egyiptomból és Ázsiából is. Minden háznak megvolt a maga vendége s a jövevények aligha találtak volna szállást, ha Mercur, az utasok istene nem küldte volna elébük a vendégszerető leánykát. Áthaladtak a piactéren Akté vezetésével, ahol nagy összevisszaságban árultak egyiptomi papyrost és gyolcsot, lybiai elefántcsontot, kyrénei bőröket, szíriai tömjént és mirrhát, karthágói szőnyegeket, föníciai datolyát, tyrusi bíbort, phrygiai rabszolgákat, selinumtumi lovakat, gall korallt és karbunkulusokat, keltibéri kardokat. Aztán folytatva útjukat, végigmentek a téren, amelyen valaha Minerva szobra, Pheidiasz mesterműve állott, amelyet a mester iránti tiszteletből azóta sem pótoltak más szoborral. Majd befordultak a térre torkoló egyik utcába és néhány lépéssel odébb megálltak egy öreg ember előtt, aki házának küszöbén állt.

- Atyám, - szólt Akté - Jupiter küldi hozzánk e vendéget. Találkoztam vele, mikor a partra lépett és felajánlottam néki vendégszeretetünket.

- Isten hozott, fiatalember, - köszöntötte Amikies, egyik kezével feltárva a ház ajtaját, míg a másikkal kezet szorított Luciusszal.

2.

Egy nappal később, hogy Amikies házába fogadta Luciust, az ifjú római a tricliniumban ült Aktévei és atyjával a terített asztal mellett s kockával készültek eldönteni, ki legyen az ünnepség királya. Az aggastyán és leánya a vendégre akarták ruházni eme tisztséget, de Lucius talán tiszteletből, talán babonából, visszautasította a koszorút. Elővették tehát a kockákat. Elsőnek a házigazda dobott a kockavető edényből, aki Herkulest vetett. Aztán Akté került sorra. Az ő kockái szekeret mutattak. Végül a római jött: látható nyugtalansággal vette az edényt a kezébe, sokáig rázogatta, majd remegve fordította az asztalra és örömmel fölujjongott, mikor látta az eredményt. Vénuszt dobott, mely azt eredményezte, hogy ő lett a nyertes fél.

- Látod Sporus - kiáltott fel latinul - az istenek mellénk szegődtek s Jupiter nem felejti el, hogy fajomnak főistene. Herkules, kocsi és Venus! Kell-e ennél szerencsésebb összetalálkozása a jó jeleknek az olyan ember simára, aki a birkózás, a kocsiverseny és a dalnokverseny díjára pályázik! És különben is, az utóbbi nem kettős diadalt ígér-e nekem?

- Szerencsés napon születtél, - felelt a rabszolga – rád sütött a nap, még mielőtt lábad a földet érintette volna. Ezúttal is, mint mindig, győzedelmeskedni fogsz versenytársaid felett.

- Ó, pedig volt idő, - szólalt meg az idegen nyelvén, nagyot sóhajtva az öreg Amikies, - mikor Görögország hozzád méltó ellenfeleket állíthatott volna veled szembe a versenyen. Hol vannak azok az idők, mikor a krotoni Milont hat ízben koszorúzták meg a pythiani versenyeken, mikor az athéni Alkibiádész hat kocsit küldött az olimpiai versenyekre és négy díjat nyert. Görögország szabadságával együtt elvesztette művészetét és erejét s Róma Cicero óta hozzánk küldi fiait, hogy elvigyék előlünk a pálmát. Oltalmazzon meg Jupiter, akitől származtatod magadat, fiatalember. Ha már honfitársaim nem nyerhetik el a koszorút, legalább vendégemnek jusson e szerencse. Örülnék neki. Hozd csak a virágkoszorút lányom, addig is, amig a babérkoszorú száll a fejére.

Akté távozott, de csakhamar visszatért egy mirtuszból és sáfrányból font koszorúval. Ezt Luciusnak szánta, atyjának repkénykoszorút, magának pedig liliomokból és rózsákból készült koszorút hozott. E koszorúkon kívül egy fiatal rabszolga nagyobb koszorúkat is hozott, melyeket a vendégek a nyakukba akasztottak. Akté az ágy jobb oldalán foglalt helyet, Lucius a díszhelyre heveredett, az aggastyán pedig leánya és vendége közé állva, itallal áldozott és imádkozott az istenekhez, majd ő is ledőlt az ágyra, miközben így szólt Luciushoz:

- Amint látod, fiam, betartottuk a szabályokat. A vendégek száma ugyanis - így írja elő egyik költőnk - ne legyen kevesebb a gráciáknál, de ne is legyen több a múzsáknál. Rabszolgák, jöjjön az első fogás.

Dúsan megrakott tálat hoztak be s a szolgák készen állottak, hogy az első intésre engedelmeskedjenek. Sporus ura lába elé heveredett le, felé fordítva hosszú haját, hogy kezét beletörülhesse. A scissor megkezdte az ételek feldarabolását.

A második fogásnál, mikor a vendégek étvágya már csillapult, az aggastyán jobban szemügyre vette Luciust s miután egy darabig az öregemberek jóságos tekintetével nézte a szép ifjút, akinek szőke haja és aranyszőke szakálla különös kifejezést kölcsönzött:

- Rómából jössz? - kérdezte tőle.

- Igen, atyám, - felelte Lucius.

- Egyenesen?

- Ostiában szálltam hajóra.

- Az istenek még mindig kegyelik és óvják a felséges császárt és anyját?

- Még mindig.

- Készül-e a császár új háborúra?

- Ez idő szerint egy nép sem lázong. A császár, a világ ura ápolja a békét, melyben virágoznak a művészetek. Janus templomát becsukatta, s maga is lantot ragadott, hogy hálát adjon az Istennek.

- S nem fél 'attól, hogy míg ő dalol, mások uralkodnak helyette?

- Hát Görögországban is azt hiszik, hogy a császár gyermekbáb? - kérdezte Lucius, összeráncolva homlokát.

- Azt nem, de attól igenis tartanak, hogy sokáig tart, míg férfi lesz belőle.

- Én úgy tudom, hogy Britannicus temetésén fölvette a férfi-tógát.

- Britannicust már rég halálra ítélte Agrippina.

- Igen, de a császár ölte meg. Erről én kezeskedem, igaz-e Sporus?

A rabszolga nevetve pillantott fel.

- Megölte fivérét? - kérdezte elszörnyedve Akté.

- Végrehajtotta az Ítéletet, amelyet az anya mondott ki fia fejére. Ha még nem tudnád, leánykám, hallgasd meg atyádat, aki járatosnak látszik ezekben a dolgokban. Messalina egy katonát bízott meg azzal, hogy ölje meg bölcsőjében Nérót. A katona már szúrni akart, de abban a pillanatban két kígyó bújt elő a gyermek bölcsőjéből, mire a centurio hanyatt-homlok elmenekült...

- Nem, nem, atyám, Nero nem ostoba, mint Claudius, nem bolond, mint Caligula, nem gyáva, mint Tiberius és nem pojáca, mint Augustus.

- Ne káromold az isteneket - szólt az aggastyán ijedten.

- Herkulesre, furcsa istenek - kiáltott Lucius. - Furcsa isten Octavius, aki félt a hidegtől, a melegtől és a mennydörgéstől, aki Apollóniából jött s mikor bemutatkozott Caesar öreg légiói előtt, sántított, mint Vulcan. Furcsa isten, akinek úgy remegett a keze, hogy sokszor a tollat sem bírta el. Aki sose mert császárként fellépni s halálos ágyán aziránt érdeklődött, hogy jól játszotta-e szerepét. Furcsa isten az a Tiberius capreusi Olimposzával, melyet nem mert elhagyni. Ott ült, mint a tengeri rabló lehorgonyzóit gályáján, jobbján Trasyliusszal, aki lelkét s balján Karyklesszel, aki testét gondozta. A világ ura volt. Kibonthatta volna szárnyait, mint a sas, de ő barlang mélyében húzódott meg, mint a bagoly! Furcsa isten Caligula, akinek bájital zavarta meg elméjét s aki Xerxésznek képzelte magát, mert hidat veretett Puzzola és Baia között s azt hitte, hogy olyan hatalmas, mint Jupiter, mert a mennydörgés hangját utánozta azzal, hogy bronzkocsikat hajtatott keresztül egy bronzhídon. Aki azt hitte magáról, hogy a hold vőlegénye s akit Cherea és Sabinus néhány kardcsapással a mennybe küldtek, hogy tartsa meg hát az esküvőt! Furcsa isten Claudius, akit egy kárpit mögött találtak meg, mikor a trónon keresték, aki négy feleségének rabszolgája és játékszere volt. Hiszen maga írta alá feleségének és Messalinának házasságát Sziliusszal, egy fölszabadított rabszolgával. Furcsa isten, akinek reszketett a térde járás közben, nyálazott a szája, ha beszélt, aki dadogott és akinek reszketett a feje! Furcsa isten, akit mindenki megvetett, akitől senki sem félt s aki gombamérgezésben halt meg. Halotus szedte, Agrippina tisztogatta és Locusta fűszerezte! Bizony, furcsa istenek és jól nézhetnek ki az Olümposzon, a buzogányos Herkules, a versenyhajtó Castor és a lantos Apolló oldalán.

Néhány pillanatra kínos csönd támadt e kíméletlen és szentségtörő kirohanás után. Amikies és lánya csodálkozva nézték vendégüket s a megszakadt beszélgetés még meg sem indult, mikor egy rabszolga lépett be, Caius Lentulus proconsul üzenetét hozva. Az aggastyán megkérdezte a rabszolgától, neki szól-e az üzenet, vagy vendégének. A rabszolga nem tudta megmondani. Beszólították a lictort.

- Az idegen miatt jött. A proconsul értesült a gálya érkezéséről s azt is megtudta, hogy a gálya ura pályázni akar a jutalomdíjra. Felszólította tehát, hogy jegyezze elő magát a praefectusi palotában s jelentse be, hogy a három díj közül melyikre óhajt pályázni. Az aggastyán és lánya fogadták a proconsul küldöncét, míg Lucius fekve maradt.

Mikor a lictor beszédét befejezte, Lucius egy viasszal bevont elefántcsont lapocskát vett elő, néhány sort írt rá íróvesszejével s gyűrűje foglalatát belényomva, átadta válaszát a lictornak, hogy továbbítsa Lentulushoz. A lictor meghökkent és tétovázott, de Lucius parancsoló kézmozdulatára meghajolt és távozott. Lucius tapsolt rabszolgájának, majd átnyújtotta neki serlegét, hogy töltse meg borral. Ivott a házigazdának és lányának egészségére, a maradékot pedig Sporusnak adta.

- Fiatalember, - szólt az aggastyán megtörve a csendet, - rómainak mondod magadat, de aligha vagy az. Ha csakugyan a császári városban élnél, bizonyára megtanultad volna, hogy engedelmeskedned kell annak, amit a császár képviselője parancsol. A proconsul itt épp oly föltétlen úr, mint Claudius Nero Rómában.

- Hát elfelejtetted, hogy az étkezés elején az istenek egyenlővé tettek a császárral engemet? Hiszen én vagyok a lakoma királya! S hol láttad azt, hogy egy király leszálljon trónjáról és egy proconsul rendeletének engedelmeskedjék.

- Ellene szegültél? - kérdezte ijedten Akté.

- Oh nem, csak azt írtam neki, hogy ha tudni akarja, ki vagyok s miért jöttem Korinthoszba, jöjjön ide és kérdezze meg tőlem.

- S gondolod, hogy eljön? - kérdezte az aggastyán.

- Bizonyos vagyok benne - felelte Lucius.

- Ide, az én házamba?

- Hallod? - kérdezte Lucius.

- Mi az?

- Már zörget is az ajtón. Hallom a vesszőkötegek zaját. Nyiss ajtót atyám és hagyj bennünket magunkra.

Az aggastyán és leánya csodálkozva mentek ajtót nyitni. Lucius fekve maradt.

Az ifjú nem csalódott. Lentulus személyesen jött el és verejtékes homloka elárulta, mily sietve tett eleget az idegen megbízásának. Kifulladt, nyugtalan hangon kérdezte, hol van a nemes Lucius s mihelyt megmutatták neki szobáját, levetette tógáját, belépett a tricliniumba, melynek ajtaja nyomban bezárult mögötte. Az ajtó előtt lictorok álltak őrt.

Senki sem tudta meg, hogy mi történt a találkozás alkalmával. A proconsul csak egy negyedóra múlva távozott, Lucius pedig csatlakozott az oszlopcsarnokban Amikieshez és lányához, ahol azok sétáltak. Arca nyugodt volt és derült.

- Atyám, - mondta - szép este van, nem kísérnéd el vendégedet a fellegvárba, ahonnan, hallom, gyönyörű kilátás nyílik a vidékre. Meg arra is kíváncsi vagyok, hogy teljesítették-e a császár parancsát, aki, mikor értesült arról, hogy Korinthoszban versenyjátékok lesznek, visszaküldte a régi Vénusz-szobrot, hogy az istennő kedvezzen a rómaiaknak, akik versenyeznek a pályadíjért.

- Sajnos, fiam, - felelte Amikies - én már öreg vagyok ahhoz, hogy fölmenjek veled a hegyre, de itt van Akté, aki könnyű járású, mint a nimfa, ő majd elkísér.

- Köszönöm, atyám, - felelte Lucius - nem mertem kérni tőled ezt a kegyet, nehogy féltékennyé tegyem Vénuszt és bosszút álljon rajtam leányod szépsége miatt. De te felajánlottad s nekem lesz annyi bátorságom, hogy elfogadjam ajánlatodat.

Akté pirulva mosolygott s atyja intésére elszaladt fátyláért, mely oly tiszteletteljessé tette külsejét, mint valami római matrónának.

- Talán fogadalmat tett nővérem - kérdezte Lucius - vagy tudtomon kívül Minerva, Diana, vagy éppen Vesta papnője?

- Nem, fiam, - szólt az aggastyán, Luciusba karolva s félrevonva kissé. - De amint tudod, Korinthosz a kéjlányok városa. Ők Xerxész betörése idején közbenjárásukkal megmentették a várost s ennek emlékét egy festményen örökítettük meg, mint ahogy az athéniak megfestették vezéreik arcképét a marathóni ütközet után. Azóta is félünk állandóan, hogy kifogyunk belőlük s pénzért hozatjuk őket Bizáncból, a görög szigettengerről, sőt még Szicíliából is. Födetlen arcukról és keblükről ismered meg őket. Akté nem Minerva, nem Diana, nem Vesta papnője, nyugodj meg. Csak attól tart, hogy Vénusz papnőjének nézhetnék.

Majd hangosabban folytatta:

- Menjetek gyermekeim... Eredj lányom - mondta az aggastyán - s mutasd meg vendégünknek a domb tetejéről a régi görög világ nevezetességeit. A rabszolga egyetlen emléke, amit ura nem tud elrabolni tőle, annak az időnek a képe, amikor még szabad volt.

Lucius és Akté útnak indultak és csakhamar elérkeztek az északi kapu elé, ahonnan a fellegvár felé húzódó útra kanyarodtak. Noha madártávlatból tekintve, a fellegvár- alig látszott ötszáz lépésnyire a várostól, az út olyan kanyargós volt, hogy csaknem egy óra hosszat tartott. Kétszer állt meg Akté útközben. Egyszer, hogy megmutassa Luciusnak Medea gyermekeinek sírját, másodszor, hogy megmutassa neki azt a helyet, ahol Bellerophon átvette Minerva kezéből a Pegazust. Végre megérkeztek a fellegvár felé s a templom bejárata előtt Lucius felismerte Vénusz szobrát, ragyogó fegyverzetében, jobb felől a Szerelem, bal felől a Nap szobrával, melyet a korinthusiak legelőbb imádtak isten gyanánt. Lucius leborult és imádkozott. Imája végeztével rátértek arra az ösvényre, amely a szent ligeten keresztül a dombtetőre vitt. Gyönyörű este volt, az ég derült, a tenger csöndes. A korinthusi lány ment elől, mint valamikor Venus Aeneas előtt a Karthágóba vezető úton. Lucius mindenütt nyomában járt, oly közel hozzá, hogy hajának illatát érezte. Akté olykor-olykor visszatekintett s minthogy már kívül voltak a városon, hátravetette fátyolét. Lucius majdhogy el nem nyelte izzó pillantásával a bájos arcot, amely a mozgás következtében kipirult s a lánynak a lenge tunikán át pihegő mellét. Minél magasabbra emelkedtek, a látóhatár annál jobban kiszélesült. Végre feljutottak a domb tetejére. Akté megállt egy eperfa alatt s rá támaszkodva, kissé megpihent, hogy lélegzethez jusson.

- Megérkeztünk - fordult Lucius felé. - Nos, hogy tetszik? Van-e olyan szép, mint Nápoly?

A római nem válaszolt. Rá támaszkodott karjával a fa egyik ágára s ahelyett, hogy a kilátásban gyönyörködött volna, oly szerelmesen pillantott Aktéra, hogy a hajadon elpirult s hogy zavarát elpalástolja, csevegni kezdett.

- Nézzen kelet felé, - mondta. - A szürkület dacára, látni Athén fellegvárát és Sunium hegyfokát, amely úgy rajzolódik a tenger kék vizére, mint egy lándzsahegy. Idébb a Saronicus tenger közepén, az a patkóalakú sziget, Salamin. Ott harcolt Aeischilos. Ott verték meg Xerxész seregét. Lejjebb, dél felé, Korinthosz irányában, mintegy kétszáz stádiumra tőlünk Nemea erdeje terül el, melyben Herkules oroszlánt ölt és bőrét diadala emlékéül viselte. Távolabb, ama hegylánc alján, mely megszakítja a látóhatárt, Epidaurosz terül el, Aesculap hazája. Mögötte Argosz, a királyok királyának földje. Nyugaton a lebukó nap tüzében a sycioni gazdag lapályok mögött abban a kék ködben, melyben a tenger egybeolvad az éggel, látja-e Számoszt és Ithakát? Forduljon háttal Korinthosznak és pillantson észak felé. Itt jobbra tőlünk Cytheron, ide tették Oedipust. Balra Leuctres, ahol Epaminondas megverte a Lakedaemonokat. Szemben velünk Piatea, ahol Ariszteidész és Pauszaniasz legyőzték a perzsákat.

Amott pedig, középen, az Attikából Etóliába húzódó hegylánc szélén fekszik a fenyőtől, mirtusztól és-borostyántól fedett Helikon s a Parnasszus hóval borított két csúcsa, melyek közt a castaliai forrás csörgedez, a múzsák forrása, melynek vizétől költői ihletet nyernek, akik belőle isznak...

- Igen, - szólt Lucius - hazád a nagy emlékek földje. Sajnos, nem minden gyermeke őrzi meg olyan vallásos érzéssel, mint te, leányka. De vigasztalódj. Habár Görögország hatalmánál fogva nem királynő többé, megmarad mindig szépségkirálynőjének, márpedig ez a királyság a legédesebb és a leghatalmasabb.

Akté fátylához kapott, de Lucius gyöngéden megfogta kezét. Akté megremegett és nem mert ellenkezni. Pillantása elhomályosult, lába remegett, úgyhogy az eperfa törzséhez kellett támaszkodnia.

Csodás szürkület volt a nappal és az éjszaka között. Az alkony elborította az ég keleti oldalát, eltakarta a szigettengert és Attikát. A másik oldalon tűzfényben úszott az ióni tenger, amelytől az eget csak a nap aranyos felhőben úszó korongja választotta el, mely kohóban izzó pajzshoz hasonlóan, alsó szélével most merült el a tenger vizében. Még ide hallatszott, mint valami méhkas zsongása, a város zsivaja. Egymás után halkult el a völgy és a hegy lármája. Csak egy pásztor éneke hangzott fel olykor-olykor Kytheron felől, vagy egy matróz kiáltása a krissai öbölből, vagy a szabad tengerről, amint a part felé tart, avagy már hozza bárkáját a homokban. Már zúgott az éji bogár a fűben s a szentjánosbogárkák, mint láthatatlan tűzhely szikrái, csillogva úszkáltak az est langyos levegőjében. Mintha a napi munkában elfáradt természet lassankint álomba merült volna... Néhány pillanat múlva elül minden földi nesz, nehogy zavarja fenséges nyugalmában.

E vallásos hangulat hatása alatt Lucius és Akté is csendben figyeltek, mikor a lechei kikötő felől oly különös kiáltás hangzott, hogy Akté összerezzent. Lucius hirtelen gályája felé pillantott, mely aranyos kagylóhoz hasonlóan ott ringatózott a part mellett. Ösztönszerű félelemtől űzve Akté már indulni akart vissza a városba, de Lucius nem engedte. Akté szó nélkül engedelmeskedett, mintha valami felsőbb erőnek engedne, ismét a fához, azaz helyesebben Lucius karjához támaszkodott, amellyel az derekát észrevétlenül körülfonta. Fejét hátrahajtva, félig lehunyva szemét, mosolygó arccal nézett föl az ég felé. Lucius megbűvölten szemlélte az önfeledt leányt s noha Akté is érezte Lucius rátapadó tekintetét, nem volt annyi ereje, hogy kiszakítsa magát karjaiból. Most egy második, még félelmetesebb ordítás hangzott föl valahonnan a közelből. A félig elalélt Akté magához tért.

- Meneküljünk, Lucius - kiáltott fel ijedten - meneküljünk innen! Valami vadállat bujkál a közelben. Meneküljünk! Csak a szent berken kell áthaladnunk s nyomban elérjük Vénusz templomát, vagy a fellegvárat. Jer, Lucius, siessünk.

Lucius azonban csak mosolygott.

- Hát Akté akkor is fél, ha én vagyok mellette? - mondta. - Úgy érzem, hogy Akté kedvéért szembeszállnék mindazokkal a szörnyetegekkel, amelyekkel Thészeusz, Herkules és Kadmosz megbirkózott.

- De tudod-e, miféle hang volt ez? - kérdezte remegve a leányka.

- Hogyne tudnám - felelte nevetve Lucius. - Tigrisordítás.

- Jupiter! - kiáltott fel Akté, Lucius karjaiba vetve magát. - Jupiter, oltalmazz meg minket!

Harmadszor hangzott fel a rémes hang, de közelebbről és még fenyegetőbben. Lucius csaknem hasonló hanggal válaszolt. Egy nőstény tigris ugrott elő a szent berekből, megtorpant és hátulsó lábain felegyenesedve, mintegy az utat kereste. Lucius egyet füttyentett, mire a tigris áttörve a mirtusz és leanderbozóton, mint a vadászeb, örömében vinnyogva rohant feléje. Lucius hirtelen úgy érezte, hogy a korinthusi leány a karjára nehezedik. Az ijedségtől félholtra ájult és hátrahanyatlott.

Mire magához tért, Lucius karjában találta magát, a tigris pedig a földön hevert és hízelkedve fektette iszonyatos fejét Lucius térdeire, szemei pedig ragyogtak, mint a karbunkulus. Láttára Akté részint félelemből, részint szégyenből, újra kedvese nyakába vetette magát, kezével leoldozott öve felé nyúlva, mely most mellette hevert a földön.

Lucius, látva ezt a szemérmes mozdulatot, leoldozta a tigris nyakát átfogó tömör aranyövet, amelyen még ott lógott a lánc egy szeme, amelyet a tigris elszakított s azt Akté karcsú, hajlékony dereka köré csatolta, az övét pedig, melyet lopva leoldott Akté derekáról, felemelte a földről s egyik végét a tigris nyaka köré kötötte, másik végét pedig Akté remegő kezébe adta. Aztán felkeltek és szótlanul megindultak a város felé. Akté egyik kezével Lucius vállára támaszkodott, másik kezével pedig szalagon vezette a megláncolt és engedelmes tigrist, amelytől az imént annyira megijedt.

A város kapujánál találkoztak azzal a núbiai rabszolgával, akinek Phoebe-re kellett volna ügyelnie. A rabszolga a mezőkig követte a tigrist s éppen akkor tévesztette szem elől, mikor az állat megtalálta gazdája lábnyomát s a fellegvár felé rohant. Mikor a rabszolga megpillantotta Luciust, térdre vetette magát s fejét meghajtva, várta megérdemelt büntetését. Lucius azonban sokkal boldogabb volt ebben a pillanatban, semhogy kegyetlen tudott volna lenni. Különben is Akté összetett kezekkel kérte.