Mérő László

A PÉNZ KETTŐS TERMÉSZETE

A pénz pszichológiája és biológiája

Copyright © Mérő László, 2025

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-631-3 (papír)

ISBN 978-963-614-632-0 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2025-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1975-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesületének tagja

Szerkesztette Pavlov Anna

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Nácsai Katalin

Borítóterv: Pavlov Anna

Borítógrafika: M. Miltényi Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Előszó

Húsz éve jelent meg első könyvem a pénzről Az élő pénz címmel. Mindmáig ezt tekintem a legkevésbé sikerült könyvemnek. Sok olyan olvasó, aki a korábbi könyveimet szerette, ebben a könyvben elakadt, túl nehéznek találta. Ezért alaposan átdolgoztam, sok helyen teljesen újraírtam, száz oldallal le is rövidítettem, így született meg tizenhét éve A pénz evolúciója című könyv. Ez már valamivel olvashatóbbnak bizonyult, mint a korábbi, és az évek során több komoly nagyvállalkozó is mondta, hogy ez a könyv volt az egyik fontos iránytűje vállalkozásának felépítése során. Ezzel együtt úgy éreztem, ez sem lett igazán jó. A következő másfél évtizedben apránként jöttem rá, miért éreztem így.

Az egyik megvilágosodás akkor ért, amikor megláttam a könyv német kiadását. A könyv ugyanis A pénz biológiája címmel jelent meg németül. Ezzel kapcsolatban azt kell tudni, hogy a nemzetközi kiadói gyakorlat szerint egy könyv címe nem a könyv szerves része, hanem a könyv marketingjéhez tartozik. Így azt a kiadó akár a szerző tudta és beleegyezése nélkül is megváltoztathatja. Ennek a szerzők nem szoktak örülni, de ha sikeres lesz a könyv, akkor előbb-utóbb megbékélnek vele. Én viszont megemeltem a kalapomat a számomra ismeretlen német szerkesztő előtt, aki magában a szövegben már nem változtathatott semmit, de a címadással valamennyire mégis kijavította a könyv egyik súlyos hibáját.

A pénz evolúciója könyvben arra a felismerésre hegyeztem ki a mondanivalómat, hogy a darwini evolúció a gazdaságban is működik. A német szerkesztő arra jött rá, hogy valójában nem Darwin felfedezése itt a lényeg, hanem akkor már inkább Mendelé. Ugyanis általában a biológiai élet és a gazdasági élet logikájának azonosságáról beszélek, és nem csak ennek egy speciális következményéről, ami a darwini evolúció. Hogy pontosan mi ez a logika, azt a mostani könyv második részének második fejezetében részletesen elmondom majd. A második rész címének meg is tartottam a német szerkesztő által adott címet.

A pénz evolúciója könyv megjelenése óta időről időre felkérnek különféle cégek, hogy tartsak előadást erről a témáról. Ezek során vált világossá számomra, hogy a könyvben csúnyán keveredett az, ami a cégeket közvetlenül érdekelte, és az, ami a könyv tudományos mondanivalója. A cégeket elsősorban az érdekelte, hogy miképpen tudják a pénzzel eredményesen motiválni a munkatársaikat. Kevésbé érdekelte őket az, hogy milyen logika alapján tud a pénz pénzt fialni.

Így sejlett fel előttem, hogy a pénznek valójában nagyon furcsa, kettős természete van. Egészen másképp viselkedik akkor, ha a motivációs erejét vizsgáljuk, és egészen másként, ha arra vagyunk kíváncsiak, hogyan lehet képes szaporodni. A pénz egyrészt képes embereket különféle cselekvésekre motiválni, és az ilyen dolgokkal a pszichológia tudománya foglalkozik. Másrészt a pénz egy önreprodukcióra képes dolog, az ilyeneket pedig a biológia tudománya vizsgálja. Ez a két aspektus akkor is egészen másfajta hozzáállást igényel, ha az alapvető háttérmechanizmusok azonosak.

Az, hogy egy dolognak valamiféle fura, kettős természete lehet, a fizikában egyáltalán nem ismeretlen dolog. Példa erre a fény, amely a kísérletek tanúsága szerint egyszerre tud részecskeként és hullámként is viselkedni, miközben ez a két dolog elvileg kizárja egymást. Igazából véletlen, hogy a részecskékkel és a hullámokkal ugyanaz a tudományág, a fizika foglalkozik, alakulhatott volna úgy a természettudományok fejlődése, hogy ezt a két dolgot két különböző tudományág kutatja. A fizikában az a kifejezés, hogy „a fény kettős természete” standard szókapcsolattá vált, noha a dolog többé-kevésbé teljes megértéséhez innen még hosszú út vezetett. A fizikától kölcsönöztem ennek a könyvnek a címét, és nem zavart, hogy a pénz kettős természete annyiban másmilyen, hogy megismeréséhez két különböző tudományág eszközeire van szükség.

Ebben a könyvben külön-külön vizsgáljuk meg a pénz „pszichológiáját”, azaz a pénzzel kapcsolatos emberi motivációkat, és a pénz „biológiáját”, azaz a szaporodásának mechanizmusait. Látni fogjuk, hogy az emberi motivációkra alapozva miképpen hozta létre a pénz az életnek egy új, a biológiai élettől alapvetően különböző formáját. Ezt a köznyelv gazdasági életnek nevezi, és jó okkal, mivel ez is az élet általános logikája szerint működik.

A könyv két része egy-egy, egymással csak laza kapcsolatban levő nagyesszének tekinthető, és mindkét részt néhány kisesszével zárom, amelyek a bemutatott mechanizmusok hétköznapi megjelenéseiről szólnak a gazdaság legkülönbözőbb területein. Ezek a kisesszék önmagukban is érthető és élvezhető olvasmányok. Korábbi változataik többnyire a HVG, illetve a Magyar Narancs című lapokban jelentek meg.

A korábbi könyvekből egy az egyben megtartottam azokat a részeket, amelyeket sikerült elég jól megírni, vagy csak kicsit igazítottam a mostani könyv gondolati ívéhez. Ez a könyv mégis nagyon más, mint a korábbiak. A pénz kettős természetének felismerése segített abban, hogy ez a könyv sokkal egyszerűbb és élvezetesebb lehessen, mint a korábbi kettő.

Budapest, 2024. szeptember

ELSŐ RÉSZ

A PÉNZ PSZICHOLÓGIÁJA

A gazdaságtan és a pszichológia kapcsolata

A pszichológia a viselkedés és a mentális folyamatok tudományos tanulmányozása[1] – ebbe természetesen beletartoznak a gazdasági viselkedések és döntések[2] is. A közgazdaságtan tehát a pszichológia egy részterülete.

Ha ezt komolyan állítanám, legalább két diszciplína művelői tiltakoznának kézzel-lábbal: a közgazdászok és a pszichológusok. Jó okkal. A közgazdaságtan egy erősen matematizált diszciplínaként jelenik meg mind a közgondolkodásban, mind művelői szemében, a pszichológia távolról sem.

A HOMO OECONOMICUS

A közgazdaságtan azért tudott többé-kevésbé jól működő matematikai modelleket felépíteni és alkalmazásba venni, mert abból indul ki, hogy az embereket a gazdasági döntéseikben a színtiszta racionalitás vezérli. A közgazdaság-tudomány tárgya az úgynevezett homo oeconomicus, aki a saját várható hasznai, költségei és kockázatai alapos felmérése és mérlegelése után a rendelkezésére álló lehetőségek közül azt választja, amelyik a legjobb eséllyel a legnagyobb eredményt hozza.

Csakhogy mindenki mást tart előnyösnek a maga számára. Van, akinek a legnagyobb örömet a mások öröme jelenti, ő természetesen eszerint fog választani, és az így értelmezett hasznát igyekszik maximalizálni. A lényeg csak az, hogy a homo oeconomicus tökéletesen tisztában van azzal, hogy mi mennyire hasznos számára, és viselkedését az adott helyzetből számára kihozható legnagyobb előny vezérli. Minden más tényező azonossága esetén előnyösebbnek tartja a több pénzt a kevesebbnél, de mégis a kevesebb pénzt választja, ha egyéb tényezők ezt teszik indokolttá számára (például a másoknak okozott öröm). Így minden látszat ellenére a gazdasági elmélet egyáltalán nem azt feltételezi, hogy az emberek végtelenül önzőek és anyagiasak. Csak annyit feltételez, hogy mindenki tisztában van a saját értékrendjével, és azt követve tisztán racionálisan dönt a gazdasági kérdésekben.

A pszichológusok szerint ez az elképzelés még így is alapvetően téves. Az emberek általában távolról sem racionális döntéseket hoznak, még tisztán gazdasági kérdésekben sem. Ebben a fejezetben bemutatunk jó néhány olyan pszichológiai kutatási eredményt, amelyek ezt feketén-fehéren bizonyítják. Ezzel nem az a célunk, hogy a közgazdaságtan elméletét cáfoljuk, hanem az, hogy megismerjük, milyen környezetben kezdte el kifejteni a hatását e könyv tárgya, a régi föníciaiak nagy találmánya, a pénz.

A közgazdaságtan igen messzire el tudott jutni egy ennyire absztrakt és pszichológusszemmel egyértelműen téves emberkép segítségével. A helyzet hasonló ahhoz, amikor a newtoni fizika olyan testeket feltételez, amelyeknek kiterjedésük nincs, de tömegük van. Ilyen testek nyilvánvalóan nem létezhetnek, mégis ezek vizsgálatából kiindulva a fizika rendkívül pontos előrejelzéseket volt képes adni az igazi testek viselkedésére is. Legfeljebb, amikor szükséges, egy kicsit elcsúfítva a szép tiszta elméletet, figyelembe veszik a testek kiterjedését, netán súrlódását is. Valami ilyesmit tesz a gazdaságtan is: amikor nagyon muszáj, figyelembe veszi az emberi irracionalitást és korlátozottságot is, de mindezt egy tiszta racionalitáson alapuló, nagy horderejű elmélettel felfegyverkezve, és amennyire lehet, annak keretei között teszi.

TIPIKUS NEM RACIONÁLIS VISELKEDÉSEK

A pszichológiai kutatók a legkönnyebben azzal tudják demonstrálni egy viselkedés nem racionális voltát, hogy teremtenek két olyan helyzetet, amelyek matematikailag teljesen azonos tartalmúak, és az emberek mégis másként viselkednek az egyik helyzetben, mint a másikban. Ha ilyet sikerül találni, akkor egészen biztosak lehetünk abban, hogy a két helyzet közül legalább az egyikben nem racionális a viselkedés. Ha ugyanis valamelyik viselkedés racionálisan levezethető lenne, akkor annak a levezetése a másik esetben is ugyanazt kellene hogy eredményezze, ha egyszer a két helyzet matematikailag tökéletesen azonos.

A közgazdasági Nobel-díjas pszichológus Daniel Kahneman Gyors és lassú gondolkodás című könyvében[3] szisztematikusan feltérképezi az ilyen helyzeteket és a mögöttük meghúzódó pszichológiai mechanizmusokat. Én most nem leszek ilyen szisztematikus, csak bemutatok néhány olyan vizsgálatot, amelyekben jól meg lehetett határozni a viselkedési különbségek okát. Ezeket az okokat általában jól előre lehet jelezni, s így kiszámíthatóan vezetnek nem racionális viselkedésekhez.

Beláthatóság.[4] Képzeljük el, hogy egy távoli országban nyaralunk, és a helyi légitársaság nagyon kedvező ajánlatát látjuk. Olcsón elrepülhetünk velük egy gyönyörű korallszigetre, ahol világhírű buddhista kolostorokat és egzotikus állatokat csodálhatunk. Azért óvatosak vagyunk, és utánanézünk a légitársaság statisztikáinak. Ha minden évben megtennénk ezt az utat, akkor ezerévenként érne bennünket katasztrófa. Bevállalnánk az utazást?

Az emberek túlnyomó többsége bevállalná. Másoknak viszont így mondjuk el a statisztikáról szóló mondatot: „Utánanéztünk a légitársaság statisztikáinak. Az utóbbi tizenegy évben mindennap indult ide egy járat, és négyszer történt katasztrófa.” Nos, így már csak nagyon kevés ember lenne kíváncsi a korallszigetre, minden csodájával együtt.

Pedig a két statisztika lényegében azonos. Tizenegy év még egy picit több is, mint négyezer nap, így a második esetben még ezernél is egy picivel több utazásra jut egy katasztrófa. Csakhogy ami matematikai szempontból egyenlő, az a pszichológia szempontjából egyáltalán nem biztos, hogy az. Ezer év beláthatatlanul hosszú idő, tizenegy év távolról sem az. Valójában nem tudjuk, melyik a racionális viselkedés, ilyen feltételek mellett bevállalni az utat vagy sem, de az biztos, hogy a légitársaságnak komoly gazdasági érdeke fűződik ahhoz, hogy az első és ne a második módon lássuk a statisztikáit.

Elköteleződés.[5] Ha egyszer elköteleződtünk egy döntés mellett, akkor a dolgok ennek megfelelő kimenetelét sokkal valószínűbbnek érezzük, mint az elköteleződés előtt. Például egy pszichológiai kísérletben lóversenyfogadókat kérdeztek meg arról, hogy mekkora nyerési esélyt adnak annak a lónak, amelyikre fogadnak. Az emberek egy részét a kasszához való sorbanállás közben kérdezték meg, más részüket pedig akkor, amikor már éppen távoztak a kasszától. Azok, akik távozóban voltak és már visszavonhatatlanul megkötötték a fogadásukat, sokkal nagyobb esélyt adtak a lovuknak, mint azok, akik még sorban álltak és még nem köteleződtek véglegesen el – holott közben garantáltan semmi új információt nem kaptak a lovakról vagy a versenyről.

Egy másik kísérletben amerikai kertvárosi lakosokat kerestek meg a kutatók, és megkérték őket, hogy felállíthassanak egy táblát a kertjükben, amely figyelmezteti az arra haladó autósokat, hogy vezessenek óvatosan. A kerttulajdonosok ugyan általában egyetértettek a tábla tartalmával, de a tábla rendkívül ormótlan és ronda volt, elcsúfította volna a kertjüket. Ezért a többségük nem járult hozzá a tábla felállításához. Máskor a kutatók nem egyből a tábla felállítását kérték, hanem először elbeszélgettek a tulajdonosokkal, hogy az autósok errefelé nagyon gyorsan hajtanak, és ez veszélyes. Ebben a kerttulajdonosok mélyen egyetértettek. Ha a kutatók csak ezután vették elő a ronda nagy táblát, sokkal többen járultak hozzá annak felállításához a kertjükben. Az elköteleződés az ügy mellett itt is lényeges viselkedésváltozást okozott.

Mentális könyvelés.[6] Városunkban ad koncertet kamaszkorunk nagy kedvenc zenekara. Eléggé drága a jegy, 40 ezer forint, de elszántuk magunkat, és megvettük a jegyet, gondosan el is tettük a kabátunk zsebébe. Amikor este megállunk a koncertterem előtt, döbbenten látjuk, hogy a jegy nincs a zsebünkben. Sejtjük is, hol ránthattuk ki, de már nem tudunk oda visszamenni. A pénztárban még kapható néhány ugyanilyen jegy, és a pénztárcánkban van két húszezres. Megvennénk-e a jegyet?

Az amerikai egyetemi hallgatók többsége nemmel válaszolt, és Magyarországon is ezt tapasztaltuk. Most azonban mutassuk be a helyzetet úgy, hogy nem vettük még meg a jegyet, csak félretettünk két húszezrest a kabátunk zsebébe, és azt nem találjuk a pénztárnál, viszont a pénztárcánkban épp van két húszezres. Ilyen körülmények között az amerikai és a magyar hallgatók többsége is azt válaszolta, hogy megvenné a koncertjegyet.

Mi okozhatta ezt a különbséget a kétfajta kérdésfeltevésre adott válaszok között? Hiszen mindkét esetben ugyanarról van szó: ha megvesszük a jegyet, akkor összességében nyolcvanezer forinttal leszünk szegényebbek az esti szórakozásunk végén, ha meg nem vesszük meg, akkor elvesztettünk negyvenezer forintot, és lemondtunk a koncertélményről.

A jelenség magyarázata az, amit Richard Thaler, a Nobel-díjas közgazdász mentális könyvelésnek nevezett el. A különböző fajta költségeket különféle rovatokhoz könyveljük el a fejünkben. Az első esetben a kultúrára szánt összeget már elköltöttük, míg a második esetben elszenvedtünk ugyan egy kellemetlen, negyvenezer forintos veszteséget, de a kultúrára szánt büdzsé még érintetlenül várja, hogy elköltsük.

Keretezés.[7] Sok esetben nagyon nem mindegy, hogy egy helyzetet miképpen fogalmazunk meg. Íme egy példa:

Egy faluban, amelyben hatszáz ember él, felüti a fejét egy halálos betegség, amelyre jelenleg nem ismert egy kész, kipróbált gyógyszer. Kétféle olyan orvosság van, amelyeket ugyan másra fejlesztettek ki, de bizonyos eséllyel erre a betegségre is hat, de sajnos a két kezelés kizárja egymást, így az egyik mellett kell döntenünk. A két gyógyszer így hat erre a betegségre:

a) Az egyik gyógyszer alkalmazása esetén biztosan megmenekül pontosan 200 ember.

b) A másik gyógyszer alkalmazása esetén 33,3% valószínűséggel mind a 600 ember megmenekül, de 66,7% valószínűséggel senki sem.

Ebben az esetben az emberek 72%-a az a) lehetőséget választotta. Ha azonban így mutatták be a két lehetőséget:

a) Az egyik gyógyszer alkalmazása esetén biztosan meghal pontosan 400 ember.

b) A másik gyógyszer alkalmazása esetén 33,3% eséllyel senki sem fog meghalni, 66,7% eséllyel mind a 600 ember meghal.

Amikor így mutatták be a két kezelést, az embereknek csak 22%-a választotta az első lehetőséget.

Az ilyesfajta jelenségeket nevezték el keretezési hatásnak. Egészen másként választunk, amikor a pozitív kimenetelt hangsúlyozzák, mint amikor a negatívat, holott a két választható lehetőség mindkét esetben matematikailag tökéletesen azonos. Az egészséges táplálkozás hívei például sokkal inkább választották azt a tejet, amelyre az volt írva, hogy 98%-ban zsírmentes, mint azt, amelyik a felirat szerint 2% zsírt tartalmazott. Nem csoda hát, hogy a keretezési hatást kiterjedten alkalmazzák a marketingesek, de számunkra most az érdekes, hogy a kétféle keretezés esetében hozott többségi választás közül legalább az egyik biztosan nem lehet tisztán racionális.

A VALÓSZÍNŰSÉG-ÉRZÉKELÉS TORZÍTÁSAI

Az előző szakaszban látott példák közös jellemzője, hogy egyik esetben sem tudhattuk biztosan, melyik viselkedés racionális és melyik nem a két különféleképpen bemutatott, de valójában tökéletesen azonos helyzetben látott ellentétes viselkedés közül. Csak abban lehettünk biztosak, hogy legalább az egyik viselkedés nem racionális, mivel azonos kérdésre két ellentétes válasz nem lehet egyaránt racionális. Azt viszont jól meg lehetett határozni, hogy mi okozhatta a különbséget.

Most olyan példákat látunk majd, ahol pontosan tudható, hogy mi tekinthetünk racionális viselkedésnek, mivel jól meghatározható valószínűségekre kérdezünk. Itt most eltekintünk a vizsgált kérdések részletes bemutatásától, csak röviden összefoglaljuk a kutatások eredményeit.[8]

Kis valószínűségek. A nagyon kis valószínűségeket rendszerint felülbecsüljük. Például sokkal nagyobb esélyt érzünk arra, hogy nyerünk a lottón, mint amekkora ez az esély valójában. Ha ehhez még azt a tapasztalatot is hozzávesszük, hogy a nagy nyereségeket általában kisebbnek érzékeljük, mint amekkorák valójában, a nagy veszteségeket pedig még nagyobbaknak, akkor ebből két további általános szabály adódik az emberi viselkedésre:

A nagyon kis valószínűségű nagy nyereségekkel kecsegtető helyzetekben általában kockázatkeresők vagyunk. Ezért például hajlamosak vagyunk lottószelvényt venni.

A nagyon kis valószínűségű nagy veszteségekkel fenyegető helyzetekben általában kockázatkerülők vagyunk. Ezért például hajlamosak vagyunk biztosításokat kötni.

Nagy valószínűségek. A nagyon nagy valószínűségeket rendszerint alábecsüljük. Például ezért kérdezzük szerelmünktől túl gyakran, hogy szeret-e még. Ha tegnap szeretett, nagyon nagy valószínűséggel ma is szeret, de mivel a nagy valószínűségeket alábecsüljük, sokkal hamarabb érezzük a szerelmét bizonytalannak, mint ami a rákérdezést indokolná. Ha ehhez most is hozzávesszük a nyereség-, illetve veszteségérzékelés torzításait, további két általános szabályt kapunk az emberi viselkedésre:

A nagyon nagy valószínűségű nagy nyereségekkel kecsegtető helyzetekben általában kockázatkerülők vagyunk. A legtöbb ember nem hajlandó a fix munkabérét kockáztatni egy olyan ajánlatért, hogy 80% valószínűséggel másfélszer annyit kaphat, de akkor van 20% esélye annak, hogy nem kap semmit. Az sem kockáztat, aki pontosan átlátja, hogy hosszú távon az ilyen ajánlatok elfogadásával járna jól.

A nagyon nagy valószínűségű nagy veszteségekkel fenyegető helyzetekben általában kockázatkeresők vagyunk. Például, ha az orvosunktól kapunk egy olyan diagnózist, miszerint a tudomány mai állása szerint legfeljebb egy fél évünk van hátra, akkor is hajlamosak vagyunk sarlatánokhoz fordulni, ha amúgy egyáltalán nem hiszünk bennük, és normál esetben ilyet semmiképp sem tennénk.

Közepes valószínűségek. A közepes valószínűségeket sokkal kevésbé érezzük különbözőnek egymástól, mint amennyire valójában különböznek. Például a kaszinóban úgy érezzük, lényegében ötven százalék az esélyünk arra, hogy nyerünk, ha a pirosra teszünk. Pedig a 18 piros és 18 fekete szám mellett van a rulettkeréken egy vagy két zöld nulla is, amikor sem a piros, sem a fekete nem nyer. Ilyenkor csak az nyer, aki kifejezetten a nullára tett. Így a piros, illetve a fekete kipörgetésének a valószínűsége is valamivel 50% alá csökken. Ez a kis különbség azonban alig érzékelhető, pedig a kaszinók ebből egészen jól megélnek.

ÉLETSZERŰ ÉS ABSZTRAKT HELYZETEK

A pszichológiai kutatók vizsgálatának tárgya a Homo sapiens, így őket nem az érdekelte, hogy kimutassák a homo oeconomicus ellentmondásait. Ők azt igyekeztek megfejteni, miért van az, hogy bizonyos feladatokat gyorsan és helyesen oldunk meg, míg más, tökéletesen azonos nehézségű feladatokat jóval lassabban és gyakran helytelenül. A tökéletesen azonos nehézséget azáltal garantálták a kutatók, hogy a feladatok megoldásához pontosan ugyanazok a logikai lépések vezetnek el. A következő feladatok logikai szempontból tökéletesen azonosak, pszichológiai szempontból viszont nagyon különbözőnek bizonyultak.

A kártyás feladat. Négy kártya fekszik előttünk. Tudjuk, hogy mindegyik kártya egyik oldalán betű van, a másikon pedig szám. A négy kártya felénk eső oldalán a következő jeleket látjuk:

Vannak érvényes és érvénytelen kártyák. Amelyik kártyán mássalhangzó van, az eleve érvényes, de amelyiken magánhangzó van, az csak akkor érvényes, ha a másik oldalán páros szám van. A feladat: döntsük el, hogy a négy kártya közül melyik érvényes és melyik nem. A kérdés eldöntéséhez szabad megnézni egyes kártyák túlsó oldalát is, de a feladatot úgy kell megoldani, hogy minél kevesebb kártyát fordítsunk meg.

Angol kutatók[9] sussexi pszichológushallgatókkal (tehát értelmes, de a formális logikában kevéssé járatos emberekkel) végeztek kísérleteket, és a következő eredményeket kapták. A hallgatók 46 százaléka az E és a 4-es jelű kártyát fordította meg, 33 százaléka csak az E jelűt. 17 százalékuk egyéb helytelen válaszokat adott, vagy egyáltalán nem jutott eredményre. Mindössze 4 százalékuk fordította meg az E jelűt és a 7-es jelűt, és mást nem, ami a helyes megoldás.

De miért ez a helyes megoldás? Addig egyszerű a dolog, hogy az E jelű kártya megfordítása elkerülhetetlen, hiszen nem látjuk, hogy páros szám van-e a túloldalán. Ha a másik oldalán netán páratlan szám van, máris nyakon csíptünk egy érvénytelen kártyát. Nyilván nem kell megfordítani a K jelű kártyát, mert az eleve érvényes, akármi is van a túlsó oldalán. Most jön a dolog nehezebb része. Mi történhet, ha megfordítjuk a 4-est mutató kártyát? Ha mássalhangzót látunk a túloldalán, akkor ez a kártya eleve érvényes. Ha magánhangzót, akkor is érvényes a kártya, mivel a másik oldalán páros szám áll. Ez a kártya tehát biztosan érvényes, felesleges megfordítani. Meg kell viszont fordítani a 7-es jelű kártyát, hiszen ha a túloldalon magánhangzót látunk, akkor a kártya érvénytelen, ha pedig mássalhangzót, akkor érvényes.

Ez a gondolatmenet nem látszik túlságosan bonyolultnak, ezért nagy kérdés, hogy mitől hibázza el mégis értelmes emberek ilyen nagy százaléka. Még a logikában jól képzett budapesti programozó matematikus hallgatóknak is csak alig a fele adott egy-két percen belül helyes választ.

Valóban ennyire logikátlanok, ennyire buták lennénk? Mielőtt mélyebb következtetéseket vonnánk le a kártyás feladat ijesztően rossz eredményeiből, nézzünk meg még egy kísérletet.

A csekkes feladat.[10] Négy csekk fekszik előttünk, a következők látszanak rajtuk:

Tudjuk, hogy mindegyik csekk egyik oldalán az értéke szerepel, a másikon pedig az aláírás helye. Harminc dollár alatti csekk aláírás nélkül is érvényes, e fölött csak aláírással. Döntsük el, hogy érvényesek-e ezek a csekkek. Melyiket kell megfordítani, és melyiket nem kell? Most is hozzátartozik a feladathoz, hogy lehetőleg minél kevesebb csekket fordítsunk meg.

Az emberek többsége igen hamar rájön, hogy meg kell fordítani az 50 dolláros csekket és az aláíratlant, a másik kettőt pedig felesleges megfordítani, hiszen mindenképp érvényesek. Nem lepődünk meg, hogy ezt a feladatot könnyű megoldani, mivel a helyes megfejtést magától értetődőnek érezzük.

Csakhogy ez a feladat pontosan ugyanarra a srófra jár, mint az előző! Ha azt mondjuk, hogy a 30 dollár fölötti összeget ezentúl magánhangzónak nevezzük, a 30 dollár alatti összeget mássalhangzónak, az aláírás meglétét páros számnak, hiányát pedig páratlan számnak, akkor máris visszajutunk a számos-kártyás feladathoz. Ha egyszer valamilyen logikai úton megoldjuk az egyik feladatot, akkor az iménti helyettesítések elvégzésével megoldottuk a másikat is.

Egyfelől a két feladat logikailag egyformán bonyolult: egyik megoldása nem lehet nehezebb, mint a másiké. Másfelől a kísérleti eredmények azt mutatják, hogy az első feladat sokkal nehezebb, mint a második, hiszen az emberek többsége az elsőt hibásan oldja meg, a másodikat pedig helyesen. Még aki mindkettőt helyesen oldja meg, az is lényegesen gyorsabban boldogul a második feladattal. Ennek tehát csak pszichológiai okai lehetnek – de mik azok?

Abból a célból, hogy kiderítsék ezt, a pszichológiai kutatók a kártyás és a csekkes feladatnak rengeteg változatával kísérleteztek. Egyre inkább az a kép alakult ki, hogy minél absztraktabb egy feladat, annál nehezebben oldjuk meg, és minél életszerűbb, annál könnyebben. A következő feladatpár jó húsz évvel a kártyás/csekkes feladat után született meg, és csattanósan demonstrálja a lényeget.

A kocsmás feladat – absztrakt változat.[11] A törvény értelmében az a 18 éven aluli személy, aki nyilvános helyen alkoholt fogyaszt, szabálysértést követ el. Egy kocsmában néhány vendégről a következőket látjuk:

A feladat: döntsük el, hogy a négy ember közül melyik az, akiről további vizsgálatot kell végezni ahhoz, hogy megtudjuk, szabálytalankodik-e. Fölösleges vizsgálatokat ne végezzünk.

Ez a feladat logikailag tökéletesen azonos tartalmú mind a kártyás, mind a csekkes feladattal. Pszichológiai szempontból a csekkes feladathoz hasonló: az emberek többsége viszonylag gyorsan és helyesen oldja meg. Ez az eredmény az eddigiek alapján várható is. A feladatot azonban még egy formában feladták a kísérleti személyeknek.

A kocsmás feladat – életszerű változat. Most ezt a négy kártyát mutatták:

A kísérleti személyek egyik felének a feladat előbbi, absztrakt változatát mutatták előbb, és a mostanit csak később, úgy, hogy közben néhány egyéb feladatot is meg kellett oldaniuk. A kísérleti személyek másik felének a mostani változatot mutatták először, és az előbbit csak más feladatok után. Az eredmények mindkét csoportban azonosak voltak: valamivel nagyobb százalékában oldották meg helyesen a második (életszerű) változatot, mint az elsőt (az absztraktat), és átlagosan gyorsabban is jutottak a helyes eredményre. A megoldási idők közötti különbség jóval nagyobb volt annál, mint amit az első változatban a kártyákon levő valamivel hosszabb szöveg indokolhatna.

Az eredmény különösen azért érdekes, mert az életszerűbb feladat logikailag nem teljesen azonos tartalmú az absztrakttal: ott a harmadik és a negyedik kártya esetén a megoldáshoz még egy olyan gondolati lépés is szükséges, amely az absztrakt megfogalmazás esetében nem. A megoldáshoz meg kell ugyanis állapítani, hogy a bor alkoholtartalmú ital, a kóla pedig nem. Az eredmények tanúsága szerint ennek megállapítása nemhogy nem igényelt külön időt, de „negatív időt” igényelt. A borról és a kóláról tudjuk, micsoda, de soha senki sem fordul egy kocsmároshoz ilyen kéréssel: „Egy alkoholtartalmú italt kérek.” Bár a jelen feladat szempontjából teljesen érdektelen, hogy pontosan miféle alkoholtartalmú vagy alkoholmentes italról van szó, pszichológiai szempontból mégis a konkrét italfajta megadása nyújtotta az értékesebb, könnyebben feldolgozható információt, és nem a színtisztán racionális absztrakt kijelentés.

A CSECSEMŐK ÉS A BANKOK

A következő két példa már nem a laboratóriumok falai között gondosan megfogalmazott feladatokról szól, hanem a való életben felmerülő fontos kérdésekről. A két, látszólag egészen különböző helyzet logikai tartalma ugyanaz, pszichológiai szempontból viszont nagyon is másmilyenek.

A csecsemők megmentésének kérdése. A pylorus stenosis (gyomorkapu-szűkület) sok esetben már egészen korai csecsemőkorban jelentkezik. Ilyenkor egy génhiba okozza, egyetlen gén egy recesszív allélja. Ezt a betegséget egy ma már rutinműtétnek számító beavatkozással meg lehet gyógyítani. Miután ilyen műtéteket már több mint ötven éve végeznek, meg lehetett állapítani, hogy a műtét a későbbi életre semmiféle hátrányt nem okoz[12], sőt, az ezzel a génhibával született gyerekek gyakran az átlagnál erősebb testalkatúak lesznek. Egy kutatás még azt is kimutatta, hogy az olimpiai érmesek között gyakoribbak az ilyen problémával született emberek, mint a teljes populációban.

Ugyanakkor képzeljük el, hogy minden ilyen babát életben tartunk. Ez azt is jelenti, hogy életben tartunk egy olyan génváltozatot, amely életképtelen gyerekek születését okozza. Ez esetben néhány generáció múlva a gyerekek jelentős része ilyen génhibával fog születni. Ez még nem igazán nagy probléma, mert az őket életben tartó műtét egy egyszerű rutinműtét.

Az viszont már ijesztőbb, hogy nem ez az egyetlen olyan génhiba, amely csecsemőhalandósághoz vezet, és ahogy az orvostudomány fejlődik, egyre több ilyen betegség válik gyógyíthatóvá. Ez azt jelenti, hogy ha az összes ilyen, amúgy életképtelen babát megmentjük, 10-20 generáció múlva minden ember néhány életmentő műtéttel fogja kezdeni az életét! Aki szerencsésebb, az megússza 2-3 ilyen műtéttel, aki pechesebb, annak esetleg 5-10 ilyen műtétre is szüksége lesz. Egyszerű rutinműtétekről lévén szó, ez nem nagy akadálya az életnek, de szeretnénk-e egy olyan fajjá válni, amely a születése után azonnal néhány életmentő műtétet igényel, enélkül életképtelen?

Mentsük-e meg ezeket a babákat? Súlyos érveket lehet ütköztetni pró és kontra. Ha csak egy rutinműtéten múlik az amúgy egészséges gyermekem élete, nehogy már megtagadja azt tőle bárki is. Másrészt az is teljesen indokolt, ha valaki azt mondja, inkább ne mentsük meg ezeket a babákat, a hosszú távú következmények miatt. Mostanra több ezer embert szavaztattam meg erről a kérdésről, és a nemmel szavazók aránya mindenütt 2 és 5 százalék között volt. Az emberek 95-98 százaléka arra szavaz, hogy akkor is mentsük meg ezeket a babákat, ha pontosan látjuk a dolog hosszú távú veszélyeit.

A kérdést finomíthattuk volna például azzal, hogy az orvostudomány fejlődése sok esetben lehetővé fogja tenni, hogy genetikai szinten szűrjük és sok esetben megoldjuk ezeket a problémákat. A lényegen azonban ez sem változtatott volna: azon, hogy ez az út egy olyan emberiség kialakulásához vezet, amely puszta létében, biológiailag ennyire technológiafüggő.

Ez azonban nem biztos, hogy nagy baj. Lehet, hogy a homo sapiens erre van predesztinálva, csak eddig lehetőségek híján ezt nem tudtuk teljesen megvalósítani. Végül is az ember eleve egy rendkívül lassan érő lény. Egy háromórás kiscsikó feláll és szaladgál. Egy háromórás baba egyáltalán nem áll fel, de még egy háromnapos, háromhetes, sőt három hónapos sem. Lehet, hogy a Homo sapiens valójában nemcsak biológiailag ennyire lassan érő lény, de hosszú távon ennyire technológiafüggő is – csak éppen az evolúciónak ez a fázisa épp napjainkban gyorsult fel? Könnyen lehet, hogy valójában nem más történik, mint a Homo sapiens evolúciója folytatódik, és ebbe az irányba. Ha egy gondolatnak, például az életképtelenül született csecsemők megmentésének ekkora többsége van, akkor az alighanem érvényesülni fog, a következményeivel együtt. Erre a könyv vége felé, Az evolúció folytatódik című fejezet A Homo sapiens evolúciójának iránya című szakaszában vissza fogunk térni.

A bankok megmentésének kérdése. Ha valahol egy bank csődbe megy, mindig felelevenedik a vita, hogy a csődbe jutott bankokat tartsa-e életben az állam a maga eszközeivel.[13] Ilyenkor két érvrendszer csap össze. Az egyik oldal érvelése az, hogy ha egy bank csődbe megy, akkor nagyon sok ártatlan ember pénze vész el, és ez politikailag vállalhatatlan. A másik oldal érvelésének lényege, hogy ha az állam életben tartja ezeket a bankokat, akkor súlyosan és meg nem engedhető módon beavatkozik a bankok közötti versenybe. Ami még nagyobb baj (és itt derül ki a helyzet logikai azonossága a csecsemők megmentésével): ha az állam megment egy olyan bankot, ami enélkül csődbe menne, azzal életben tartja azt a gondolkodást, hogy egy bank vezetése bevállalhat nagyon nagy kockázatokat is, mert baj esetén az állam úgyis megmenti a bankot.

A bankok és a csecsemők esetében is a kérdés az, hogy életben tartsunk-e az adófizetők pénzéből valamit, ami anélkül nem életképes.[14] Mindkét esetben tudnánk ezt a pénzt másra is költeni, például a gazdaság fejlesztésére vagy a felnőtt életben előforduló betegségek hatékonyabb gyógyítására. Mindkét esetben a megmentett bank vagy ember teljes értékű életet élhet utána. És ami a lényeg: mindkét esetben a teljes rendszerben meglévő kockázatot növeljük a beavatkozással. A génhiba esetében azzal, hogy lehetőséget adunk a génhiba örökítésére, mintha az nem is lenne génhiba – mesterségesen életben tartunk egy hibás gént. A bankok esetében pedig azzal, hogy lehetőséget adunk a bank túlélésére úgy, mintha az nem követett volna el hibát a válságra való nem megfelelő felkészüléssel.

Amikor arról szavaztattam meg embereket, hogy tartsunk-e életben egy csőd szélén álló nagybankot (azaz hagyjuk-e, hogy sok ártatlan ember pénze elvesszen), vagy inkább mentse meg ezeket a bankokat az állam, általában nagyjából fele-fele arányban szavaztak az emberek. Volt, ahol közel 65%-ot kapott az, hogy hagyjuk csődbe menni, volt, ahol 55% szavazott arra, hogy ne, de ennél jobban nem billent el egyik irányba sem a szavazatok aránya. A közgazdászok is sokat vitatkoztak ezen, köztük a többségi vélemény általában az, hogy ne mentsük meg az ilyen bankokat, de gyakori, hogy egy bank „too big to fail”, azaz a csődbe menése vállalhatatlanul nagy társadalmi károkat okoz. Ilyenkor néha az államok mégiscsak megmentik ezeket a bankokat, de lehetőleg olyan feltételekkel, hogy a fülük kettéálljon tőle, és minden más banknak elmenjen a kedve az ilyesmitől. Ugyanakkor a legtöbb országban természetes, hogy a csecsemők megmentését az állam támogatja és költségeit a társadalombiztosítás fedezi.

Láttuk: ami matematikailag azonos, pszichológiailag egyáltalán nem biztos, hogy az – és közgazdaságtani szempontból sem. Ezzel nem azt mondom, hogy a közgazdaságtan homo oeconomicusra alapuló matematikai modelljei vagy érvei teljesen érdektelenek és fölöslegesek. Éppen ellenkezőleg, meggyőződésem, hogy minden vitában el kell hangozniuk ezeknek is, meg kell ismernünk döntéseink logikai következményeit. Örömmel láttam, hogy a csecsemők életben tartásáról szóló szavazásoknál az a néhány ember, aki nemmel szavazott, emelt fővel vállalta a kisebbségi voltát, a többség pedig semmilyen rossz érzést nem táplált feléjük.

Miután megismertük a matematikából adódó következményeket, még mindig megtehetjük, hogy más, a matematikán kívüli szempontok alapján döntünk. Még az is lehet, hogy logikailag tökéletesen azonos szerkezetű helyzetekben az egyik esetben ilyen döntést hozunk, a másik esetben pedig olyat. Például egészen más feltételekkel tartunk életben bankokat, mint embereket.

A VISELKEDÉS-GAZDASÁGTAN

A homo oeconomicus feltételezésére épített közgazdaságtani modellek a 20. század második felében élték a virágkorukat. Rendkívül sikeresek voltak, korábban sohasem látott gazdasági fejlődést voltak képesek megalapozni a világ jelentős részén. Ezt azzal érték el, hogy rendkívül egyszerűvé tették a pénzügytechnikai támogatásokat, például igen hatékonyan tudtak hiteleket biztosítani a legkülönbözőbb fajta innovációknak. A 2008-2010-es nagy gazdasági világválságig komolyan nem is kérdőjeleződött meg e modellek hasznossága.

Mindig túl messzire kell mennünk ahhoz, hogy megtudjuk, milyen messzire mehetünk el. A modellek alkalmazása 2007-ig nem ütközött komoly falakba, csak miután már kitört a válság, akkor kezdtük felismerni, hogy eddig már nem lett volna szabad elmennünk. A 2008-2010-es válság súlyosságát leginkább az okozta, hogy a nagy sikerrel alkalmazott modellek következtében megváltozott a világ, és az új helyzetet egyre kevésbé jól írták le ezek a modellek. Például a bankok túl sok hitelt helyeztek ki, mert a hitelezés rendkívül egyszerűvé és jövedelmezővé vált. Az új helyzetben a korábban remekül működő modellek elkezdtek egyre rosszabbul működni.

Az utóbbi időkben kialakult a közgazdaság-tudományban egy új irányzat, a viselkedés-gazdaságtan (behavioral economics). Ez az irányzat abból indul ki, hogy tartsuk meg a régi modelljeink működési logikáját, a jól kidolgozott matematikai és elméleti alapokat, de a modellek premisszáiba építsünk be minél többet pszichológiai ismereteinkből.

Minden modell csak annak a következményeit tudja megmutatni, amilyen premisszák alapján épült. Ha a modell arra épül, hogy cselekvéseink és választásaink tökéletesen racionálisak, akkor azt fogjuk látni, hogy ez mire vezet. Ha az emberek valójában nem ennyire racionálisak, akkor meg lehet vizsgálni, mi tekinthető szisztematikusnak az irracionális viselkedésekben és döntésekben, és meg lehet próbálni ezeket a szisztematikus torzításokat is beleépíteni a modellbe. A 2002-es közgazdasági Nobel-díjat Daniel Kahneman izraeli-amerikai pszichológus kapta, mert olyan szisztematikus torzításokat írt le az emberi kockázatérzékelésben, amelyek közvetlenül beépíthetők voltak a közgazdaságtan hagyományos modelljeibe. Ilyenekre láttunk példákat a Tipikus nem racionális viselkedések és A valószínűségérzékelés torzításai című szakaszokban.

A viselkedés-gazdaságtan modelljei ugyanolyan szigorú matematikai alapokon nyugszanak, mint a hagyományos modellek, csak a kiindulási hipotéziseikben szerepelnek a pszichológiai kutatásokból megismert következetesen nem racionális viselkedések is. Például, ha egyszer a valószínűségeket a legtöbb ember eltorzítja a korábban bemutatott módokon, akkor az objektív valószínűségek helyett számoljunk a valószínűségeknek ezekkel a szisztematikusan eltorzított értékeivel. Ez természetesen nem racionális eljárás, hiszen szándékosan torzított valószínűségekkel dolgozunk a tényleges, objektív valószínűségek helyett.

A közgazdászok mindig is nagyon ódzkodtak attól, hogy beengedjenek a tudományukba bármit, ami nem racionális. Attól tartottak ugyanis, hogy ez kiszámíthatatlansághoz, káoszhoz vezethet, amitől könnyen összeomolhat a gazdaság. Ezért a közgazdászok többségét még az sem győzte meg ezeknek az újfajta modelleknek a hasznosságáról, amikor kiderült, hogy ha egy bizonyos amerikai nyugdíjalap húsz éven át az így eltorzított valószínűségekre alapozta volna befektetési stratégiáját, egy picivel jobb hozamot ért volna el[15]. A közgazdászok csak akkor békéltek meg azzal, hogy egy ilyen modell is lehet hasznos, amikor sikerült matematikailag levezetni, hogy az ilyen modellekkel leírt gazdaság is tud egyensúlyi állapotba kerülni.[16] Ez kellett ahhoz, hogy a közgazdászok el tudják fogadni és használatba tudják venni azt a gondolatot, amit a pszichológusok régóta követnek:

Az is racionális gondolkodás, ha számolunk érzelmeink és viselkedésünk a hagyományos értelemben távolról sem racionális természetével.

2017-ben Richard Thaler amerikai közgazdász kapott közgazdasági Nobel-díjat az addigra már önálló diszciplínává vált viselkedés-gazdaságtan területén végzett úttörő kutatásaiért.

A PÉNZ FURA TERMÉSZETE

Ennek a könyvnek a témája nem általában a közgazdaságtan és a pszichológia kapcsolata és nem is a viselkedés-gazdaságtan, hanem egy eléggé speciális közgazdasági fogalom, a pénz természetének mélyebb megismerése. Ez a mostani fejezet már megmutatta, hogy a pénznek valahogy nagyon furcsa az alaptermészete.

A pénz egyrészt egy szám, ami valaminek a mennyiségét jelenti (ezer forint, száz euró, egymillió dollár stb.). Ezért a pénz szükségszerűen valamiféle teljesen racionális, számokkal kifejezhető dolgot jelent. A következő fejezet végén adok majd egy valamivel pontosabb meghatározást a pénz fogalmára, de teljesen egzakt definícióval ott sem fogok szolgálni. Mindenesetre a pénz lényege valamiféle számszerűség, ami eleve egy színtisztán racionális dolog.

Másrészt ennek a fejezetnek a példái jelentős részben arról szóltak, hogy az ember távolról sem tisztán racionális módon gondolkodik a pénzről. A pénzhez tehát eleve kapcsolódik egy furcsa kettősség. Ez azonban még nem az a fajta kettős természet, amire e könyv címe utal. Egyelőre még fel sem merült a pénznek az a tulajdonsága, hogy képes pénzt fialni.

A könyv első részében a pénzzel kapcsolatos pszichológiai mechanizmusokkal foglalkozunk. Ezek megértéséhez szükség lesz valamennyi közgazdaságtani és pszichológiai ismeretre is. A szükséges közgazdasági alapokat a következő fejezetben mutatom be, a pszichológiai alapismereteket pedig az azután következő fejezetben. Ezután térünk majd rá a pénz kettős természete egyik oldalának, a pénz motivációs erejének, azaz a pszichológia területéhez tartozó természetének bemutatására.

A pénz színtiszta racionalitásával és a hozzá kapcsolódó pszichológiai mechanizmusok mélyen nem racionális jellegével egy olyan gazdag motivációs rendszert hozott létre, amely megalapozta, hogy az élet egy újabb, a biológiai élettől alapvetően különböző formája is létre tudjon jönni. Erre a gondolatkörre könyvünk második részében térünk majd rá.

[1] Smith, E. E., Nolen-Hoeksema, S., Fredrickson, B. L., Loftus, G. E.: Atkinson & Hilgard Pszichológia. Harmadik, átdolgozott kiadás, Osiris, 2005. 26. o.

[2] Samuelson, P. A., Nordhaus. W. D.: Közgazdaságtan. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1987. 30. o.

[3] Kahneman, D.: Gyors és lassú gondolkodás. HVG könyvek, 2013.

[4] Tim Harford: Adatdetektív. HVG könyvek, 2021.

[5] A kísérletek egyik legjobb bemutatása: Aronson, E., Aronson, J.: A társas lény. HVG könyvek, 2023

[6] Thaler, R. H.: Quasi Rational Economics. Russell Sage, 1994.

[7] Kahneman, D., Tversky, A.: Choices, Values, and Frames. Am. Psychologist 39, 1984, 342-347. o.

[8] Tversky, A., Kahneman, D.: Advances in Prospect Theory. J. Risk and Uncertainity 5, 1992, 297-323. o.

[9] Johnson-Laird, P. N., Wason, P. C.(eds.): Thinking: Readings in Cognitive Science. Cambridge University Press, 1977.

[10] Johnson-Laird, P. N.: Mental Models. Cambridge University Press, 1983.

[11] Benjafield, J. G.: Cognition. Prentice-Hall, 1992.

[12] Danielson, J., Svenningsson, A., Jansson, P., Läckgren, G.: Controlled long term outcome of pyloromyotomy for pyloric stenosis: No long-term adverse effect. Journal of Pediatric Surgery, 57/11, 2022. 736-739. o.

[13] A legutóbbi nagy vita érveinek és eredményeinek kitűnő összefoglalása: https://en.wikipedia.org/wiki/Too_big_to_fail

[14] A bankok esetében a vitáknak más fontos vetülete is van, például, hogy egy nagybank csődje veszélyezteti-e a fizetési rendszerbe vetett általános bizalmat, s így a pénzügyi stabilitást. Mi azonban most foglalkozzunk csak a bank életképességének kérdésével.

[15] Levy, H, Levy, M: Experimental Test of the Prospect Theory Value Function. Org. Behav. and Human Decision Processes, 2002.

[16] Levy, H., De Giorgi, E., Hens, Th: Prospect Theory and the CAPM: A Contradiction or Coexistence? 2003.

A gazdasági érték születése

Általános iskolai iskolatársam, Igor vérbeli bunyósgyerek volt. Tizenegy évesek voltunk, amikor egyszer a pingpongasztal mellett valami bonyolult prioritásvita egyszerű megoldásaként leütött. Fogalmam sincs, hogyan és miért, de ezután kialakult bennünk valamiféle kölcsönös rokonszenv, majdhogynem barátság, holott korábban teljesen valószínűtlennek látszott, hogy bármiben valaha is szót fogunk egymással érteni.

Abban az évben karácsonyra egy bokszlabdát kaptam imádott nagynénimtől, Éva nénitől. Alig tudtam elrejteni a csalódottságomat, pedig Éva néni igaz szívéből a legjobbakat akarta nekem. Úgy gondolta, okos gyerek ez a Laci, de azért egy kicsit a testét is edzhetné.

A karácsonyi szünet után gyorsan egymásra találtunk Igorral, akiből áradt a panasz, hogy képzeljem, egy sakk-készletet kapott ajándékba imádott Márti nénijétől. Úgy látszik, ezek a nagynénik ennyire egy srófra járnak. Márti néni nyilván azt gondolta, szép, erős gyerek ez az Igor, de azért kicsit az agyát is edzhetné. Szó szót követett, egyszerre csak egymásra néztünk, és elhatároztuk, hogy elcseréljük az ajándékokat.

Egyikünket sem érdekelte, mennyi lehet a bokszlabda, illetve a sakk-készlet piaci értéke. Mindketten úgy éreztük, gazdagabbak lettünk, mert valami számunkra kevésbé értékes dolog helyett valami számunkra értékesebbhez jutottunk. Én biztosan, hiszen ez a szép sakk-készlet máig is megvan, és használjuk is. Igor ugyan néhány év alatt teljesen szétverte a bokszlabdáját, viszont országos bajnoki érmes bokszoló lett. Kérdés azonban, hogy mindkettőnk „jól jártam” érzése csak afféle homályos pszichológiai dolog, vagy van valami értelme a közgazdaságtan szempontjából is? Teremtődött-e bármi új gazdasági érték ezzel a cserével?

A CSERE ÉRTÉKET TEREMT

Logikus válasz az iménti kérdésre, hogy a cserénkkel nem teremtődhetett semmi új érték, mivel továbbra is csak egy sakk-készlet és egy bokszlabda volt, semmi új dolog nem jött létre. Láttuk: a közgazdaságtan a jószágok megtermelésével és a megtermelt jószágok elosztásával foglalkozik, így gazdasági szempontból látszólag teljesen érdektelen, hogy én egy sakk-készletnek örültem jobban, Igor pedig egy bokszlabdának. Csakhogy a gazdasági gondolkodás szempontjából is érvényes, hogy ennek a cserének az eredményeként mindketten nagyobb haszonhoz jutottunk, mint amit áldoztunk érte.

A gazdaságtan[17] általában nem új anyagi javakról beszél, hanem hasznokról és költségekről. És mint minden tudomány, sokkal általánosabb és absztraktabb módon szemléli tárgyát, mint ahogy a hétköznapi gondolkodás szokta. Haszonnak tekint mindent, amit legalább egy ember a maga számára hasznosnak tart, és aminek a megszerzéséért hajlandó lemondani valami számára hasznos egyéb dologról. Közgazdasági értelemben ugyanúgy haszon egy autó vagy egy korsó sör megszerzése, mint az egészség, egy mozi megnézése, vagy akár egy óra heverészés a napon. Költség pedig mindaz a haszon, amit egy másik haszon megszerzése érdekében feláldozunk – és itt sem csak az anyagi javak jönnek szóba.

Új anyagi javakról már csak azért sem beszél a gazdaságtan, mert akkor azt is meg kellene határozni, hogy mi számít új anyagnak, az pedig nem könnyű. Egy cipőgyárban nem születik semmiféle új anyag. A gyár termelésnek nevezett (és mindenki által annak elfogadott) tevékenysége mindössze új, célszerűbb formába rendezi a meglévő anyagokat, így lesz a nyersbőrből, cserzőanyagból és még sok más dologból cipő. Szinte minden termelés azzal teremt hasznot, hogy célszerűbb formába rendezi a meglévő anyagokat.

A mi cserénk Igorral is ezt tette: célszerűbb elrendezésbe hozott korábban is meglévő dolgokat. Ugyanúgy teremtett új értéket, mint a cipőgyár.[18] Ugyanúgy növelte a társadalomban meglévő értékek mennyiségét, más szóval: a társadalom együttes gazdagságát. A csere során keletkezett új termék nem a bokszlabda vagy a sakk-készlet, hanem az a tény, hogy mindkét tárgy olyan helyre került, ahol a hasznossága nagyobb, mint korábban volt. Ennek az új terméknek van tényleges értéke, hasznossága, és ezáltal növelte a cserénk a társadalom gazdagságát.

Közkeletű tévedés, hogy a csere csak akkor korrekt, ha egyenlő értékek cserélnek gazdát. A csere sohasem egyenlő értékek cseréje, ha az lenne, akkor semmi értelme sem volna. Értelme csak akkor van, ha mindkét fél valami számára értéktelenebbet áldoz fel valami számára értékesebbért. Ha én pék vagyok, akkor szívesen ellátom suszter szomszédomat cipóval cipőért cserébe. Nem azért, mert a cipónak számomra nincs semmi értéke. Van értéke, hiszen valami hasznot feláldozok azért, hogy a cipó létrejöjjön. Még ha a lisztet meg a kovászt az utcán találom, akkor is feláldozok egy óra tévénézést vagy egy óra heverészést a napon, miközben a cipót sütöm.

A bokszlabda vagy a sakk-készlet korábban sem volt számunkra teljesen értéktelen, különben sürgősen megszabadultunk volna ezektől a porfogóktól – pár forintért biztosan boldogan elvitte volna valaki. De mindketten csak most találtunk alkalmat arra, hogy valami olyan dologra cseréljük el, amely számunkra valóban nagyobb értéket jelent.

Megtehettem volna, hogy elviszem a bokszlabdát a Sportbizományiba (akkoriban volt egy ilyen üzlet a Wesselényi utcában), ahol minden bizonnyal kaptam volna érte annyi pénzt, amennyiért megvehetem a sakk-készletet. Ezt azonban csúnya árulásnak éreztem volna Éva nénivel szemben, így ez a lehetőség számomra nem létezett. Egyébként Igor is megtehette volna, hogy eladja a bizományiban a sakk-készletet, hozzátesz még valamennyi pénzt és vesz egy bokszlabdát, de ezt meg ő érezte volna rút árulásnak az ő imádott Márti nénijével szemben. Nem emlékszem már konkrétan, hogyan alakult a beszélgetésünk, amelynek végén elhatároztuk a cserét, de arra emlékszem, hogy Éva néniről és Márti néniről volt szó benne.

Ez a beszélgetés nyitotta meg a pszichológiai lehetőséget a csere felé: így már nem egyszerűen csak két tárgy cserélt gazdát, hanem két történet is az ajándékokról. Olyannyira, hogy sok évvel később, amikor gazdaságpszichológiával kezdtem foglalkozni és eszembe jutott ez a történet, egy beszélgetés során megkérdeztem Igortól, emlékszik-e erre a karácsonyi ajándékra. Igen, válaszolta, a bokszlabda, amit Márti nénitől kaptam. Ekkor tudtam meg azt is, hogy pár év alatt szétverte, és hogy valójában sokkal jobban örült volna egy fogvédőnek, mert azt akkoriban csak nyugatról lehetett behozni, nagy kincs volt és egymás szájából adták át a következőnek – de hát ennyi hozzáértést nem várhatott el a nagynénjétől, nagyon szép tőle, hogy a bokszlabdáig eljutott.

A következő fejezetben, amikor a kognitív disszonancia fogalmáról és feloldásának módjairól fogok beszélni, visszautalok majd erre a történetre mint a kognitív disszonancia feloldásának látványos példájára. Mindkettőnknek komoly lelki terhet okozott (most még mondjuk egyszerűen így), hogy szerettünk volna megválni szeretett nagynénink ajándékától. Igor harminc-negyven évvel később úgy emlékezett, hogy a bokszlabdát kapta Márti nénitől, és a kis közjátékot a sakk-készlettel egyszerűen elfelejtette. Nekem sajnos ez nem működött, nem tudtam ilyen egyszerűen megváltoztatni a tényeket, ehelyett egy bonyolult történetet kerítettem magamban arról, hogy a két ajándék csak véletlenül cserélődhetett el, és mi valójában csak helyrehoztuk ezt a tévedést.

Ha úgy vesszük, beszélgetésünk Igorral egy tényleges gazdasági értéket hozott létre, ami enélkül nem tudott volna megvalósulni. Általában is igaz, hogy a gazdasági értékek jelentős része egyáltalán nem anyagi természetű dolog. Gazdasági értéket jelent az a változás, amit a tanár hoz létre diákjai fejében, vagy amit az orvos hoz létre páciense testében, és ugyanúgy gazdasági érték az a pszichológiai változás is, amely lehetővé teszi egy gazdasági lehetőség realizálását. A karácsony utáni beszélgetésünk Igorral is növelte a társadalom gazdagságát. Akkor is növelte volna, ha azután valamilyen okból mégsem jön létre közöttük a csere, ugyanis a pszichológiai változás megtörtént, és így létrejött az ilyesfajta gazdasági értékek megszületésének lehetősége.