Copyright © Csörgits Kinga 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borító Németh Károly, Relatív

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-299-1

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

TARTALOM

Előszó

A lélek kínzókamrája

I. Szabadon engedett gondolatok

II. Kövek

III. Szexualitás és önismeret

IV. A vágy nyomában

V. Jöhet a következő kör

Előszó

Ez a könyv bepillantást ad a legmélyebb gondolataimba, egyfajta belső párbeszéd megelevenedése, életre keltése. Mert hiszem, hogy ha az ember igaz és erős történeteket képes magába engedni és belenézni az író által mutatott tükörbe, az gyakran többet ér bármilyen terápiánál.

Az elmúlt években több sorsfordító életeseményt hagytam magam mögött, amelyek sokadjára és alapjaiban változtatták meg az életemet, az emberekbe, a világba és az önmagamba vetett hitemet. A változás pedig egy új korszakot és új minőséget hozott el számomra.

Ez az új minőség pedig végre egy valóban önazonos állapot, amelyben képes vagyok megengedni magamnak, hogy az az ember és NŐ legyek, aki mindig is ott élt bennem, de képtelen voltam hozzá kapcsolódni. Csak egy torz másolatát láttam a szüleim, a szeretett férfiak és a külvilág szemüvegén át.

Nagyon-nagyon sok munkám van abban, hogy képessé váltam első helyen szeretni, értékelni, tisztelni és védelmezni önmagam, és ma már biztosan tudom, hogy az én utam sikertörténet, aminek az egyik legsötétebb mélypontját szeretném megosztani veled, kedves olvasó. Hogy tudd, nem vagy egyedül. Hogy tudd, a sikernek, a jóllétnek és a vágyott életnek ára van. De közel sem akkora, mint a megalkuvásnak és a beletörődésnek.

A szexuális önismeret roppant bonyolult, gyakran szabad szemmel láthatatlan téma. Érzelmekkel, energiákkal, belső erővel, benyomásokkal dolgozunk, amelyek hol kiugróan boldog, hol traumatikus életeseményekhez kötődnek szorosan, olyan szorosan, hogy néha lehetetlennek tűnik szétszálazni az összegabalyodott aranyszálakat. És persze vágyakkal is dolgozunk, ó de még mennyire. De mi is a vágy? Miből van? Néha kemény tölgynek, máskor csupán csillogó papírszárnynak tűnik. És vajon hol lakik bennünk? Hol tér nyugovóra, és hol robban fel, ha itt az ideje?

Én erről írok neked, barátom. Mert a vágynak különös természete és két arca van. Mindig két arca van. Az egyik arca sötét, ami bármire rávesz. Akaratod ellenére bebörtönöz, fogva tart, és olyan tettekre kényszerít, amelyek megbetegítenek. Talán ez lehet a függőség egyik definíciója. Mert a sötét vágy ilyen. Kergetheted egy életen át, de sosem éred el. A másik arca ragyogó. Ám ezt az arcát csak akkor ismered meg, amikor megküzdöttél a sötétséggel. Mert ez nem az egó vágya. Hanem a léleké. Ez a vágy nem harsog, nem követel. Puha léptekkel érkezik, és a szívedbe suttog. Ez egy hosszú és magányos önismereti út.

Kívánom, hogy hozzanak neked a gondolataim ezen az úton egy új nézőpontot és egy eddig soha nem látott tükörképet arról, hogy ki vagy te valójában ott legbelül, az álarcaid és a félelmeid mögött eltemetve.

Isten hozott itthon.

A lélek kínzókamrája

A hely, ahol magamra zárom az ajtót. Többé nem menekülök. A falba véstem szavaid.

Drámai, sötét porhüvely ez, ahol a gyönyör már nem ajándék, hanem kihívás. A fájdalom nem bűn, a vágy nem szégyen. Amíg a sebeim nem gyógyulnak, innen ki nem lépek.

Minden orgazmusom egy vallomás. Zsigeri, mély, a testemből írt evangélium. Spirituális-szexuális fúzió. Katarzis és önmegsemmisülés egyszerre.

Ez nem tér. Ez rítus. Ez az én örökségem. A pszichém legsötétebb rétegei és a szexualitásom legfényesebb csúcsai. Árnyékba nyúlok. Minden betűm egy seb. Minden mondatom tükör.

Új univerzumot építek, saját törvényekkel, saját istenekkel és istennőkkel. Itt születik belőlem nőstény. A királynő. Itt válik a kezem alatt a szöveg varázslattá. A vágyam nem kér engedélyt, és amikor a testem beszél, a lelkem elhallgat. Ez nem könyv. Ez én vagyok. Meztelenül. Otthon.

Többé nem keresek. Hívok. Magamba és magam után szabadon. Hol üvöltve, hol suttogva – énekellek magamhoz. Mert létezik egy hely, ahol választva vagyok. Én már választottam magam. Ahol nem a félelem hajt, hanem a jelenlétem tart. Nem várok többé zárt ajtók előtt. Aki jönni akar, megtalál, aki engem akar, belép. És ez elég. Minden, ami ebből indul, igaz.

Te voltál életem szerelme. Azt hiszem. Persze mi a fasz egyáltalán a szerelem? Annyiféleképpen szerettem, élveztem, semmisültem meg az évek során. Annyiféle érzés, tapasztalás, és mind másképp ad és másképp vesz el. Talán ettől voltál te TE. Tőled kaptam a legtöbbet, de cserébe mindent elvittél. Az igazán jó baszások pont attól azok, hogy kiharapnak az ember lelkéből egy darabot. Óriási élvezet és óriási fájdalom kéz a kézben járnak. Utóbbit mindig szeretnénk megúszni, de ha eddig senki nem mondta volna, az a folyamat lényegi része. Olyan kell, akibe bele lehet zuhanni, akinek van mélysége, függősége, fájdalma. Különben unalmas szar az egész. A legkiszolgáltatottabb mindenkiben a legizgalmasabb. De amikor megkapjuk, az valahogy mégis gyakran unalmassá, sőt taszítóvá, undorítóvá teszi a szeretett másikat.

Hány magamnak és másoknak tett ígéretet szegtem meg? Határt léptem, szót szegtem. Loptam, csaltam, hazudtam. De ezt mindannyian megtesszük. Mind egyformák vagyunk. A szentek ideje lejárt, és fordítva: talán mindegyikünk az. Ki tudja?

Hát… itt bizony dogmákkal nem fogsz találkozni, drága barátom. Erős gondolatokra, penge elmére, pofátlan stílusra és kegyetlen őszinteségre számíts. Minden mást megtalálsz a gyorséttermekben és a Tinderen.

I.
Szabadon engedett gondolatok

Csak az tud fájdalmat okozni, akit szeretünk

Amikor magunk mögött hagyjuk az igazán fontos emberi kapcsolatainkat, a szeretett személyek apró, megfoghatatlan emlékekké zsugorodnak. A kapcsolatban megélt érzéseink azok, amik képesek évek múltán is nagy tereket berepülni és meghódítani bennünk. Gyakran eszembe jut, hogy a szerelem, a szeretet nem biztos, hogy több, mint tükröződés. Önmagunkkal folytatott, magas szintű szellemi, lelki és testi maszturbáció.

Hiszek abban, hogy mindennek megvan a maga ideje, ritmusa és lélegzése az életben. Vannak történéseink és cselekvéseink, amelyeket aktivitásban, dinamikusan, napfényben jó megteremteni. És szintúgy vannak olyan történéseink és cselekvéseink is, amelyek az éj leple alatt, a hold pislákoló fényénél szeretnek lassan előbuggyani.

A szülés, a nagy elmék és lelkek találkozója, az önanalízis, az írás… ezek mind-mind olyanok, akár a baszás. Jó, ha megtanultad szégyen nélkül nappal is élvezni, de valahogy éjszaka más csatornák, más energiák nyílnak. Ilyenkor könnyebben szabadul fel bennünk az állat.

Szóval elsősorban éjszaka írok. Akkor könnyebben kapcsolódom a lelkem legaljához. Ahhoz a réteghez, ahol az emberi kapcsolatokról, az igazán fontos és kitüntetett emberi kapcsolatokról tudok elmélkedni. Én idesorolom az édesapámat és a húgomat, szeretett férfiakat, a gyerekeimet, a barátaimat és néhány kategória nélkül kószáló kapcsolódásomat, amelyek valami fontosat tanítottak nekem az életem során.

Az igazán fontos és kitüntetett emberi kapcsolataink szerintem mindig nagyon bonyolultak. Hosszú távon mindenképpen telis-tele vannak ellentmondásokkal, nyitott kérdésekkel, összeegyeztethetetlen igényekkel. Éppen ettől olyan különlegesek. Olyan témákat hoznak az életünkbe, amelyeket soha, soha, semmilyen más körülmények között nem lennénk hajlandók még csak megközelíteni sem. De egy szép napon besétál valaki az életünkbe, aki elég fontos ahhoz, hogy szenvedjünk érte. A szerencsésebbek (?) többször is átélik ezt a szenvedést az életük során. De ez nehéz. Csak az tud fájdalmat okozni, akit szeretünk. Nagyon.

Talán azt gondolod, a nagy találkozás, a bumm a lényeg? Esetleg az azt követő szenvedés? Nem, drágám… a lényeg az önmeghaladás, a transzformáció maga. Ez egyfajta belső alkímia, amelynek a kapcsolódás és az azt követő szenvedés is csupán katalizátora, hogy felkészítse a lelket egy újabb tisztulásra. Minél többet vállaltál be odafent, annál többször fogsz a tisztítótűzbe lépni, amelyben szép lassan minden elég körülötted idelenn.

Van ebben valami fatális. Nem kerülheted ki önmagad. Egy út van, és az befelé vezet. A szabad akarat minden idők legnagyobb marketingfogása. Csak szólok. Választasz egy utat, jössz, és bejárod. Ennyi. Van néhány szabadon és kötelezően választható tárgy, akár az egyetemen. Persze. És talán úgy tűnik, a döntéseidet mindig aktuálisan hozod meg az addig megélt tapasztalásaid alapján. De valójában mindig a lélek dönt. Mindig.

Egy állandó létezik: te magad

És mi a helyzet a mérgező, abuzív kapcsolatokkal? A bántalmazással? Talán az emberi létezés legmocskosabb, legundorítóbb lélekvesztőit is mi magunk választjuk? Egy biztos: perverz egy fajta az ember. És az is biztos, hogy a lélek szövetét nagyon különleges anyagból készítették, hogy ennyi törést, fájdalmat és csalódást elbírjon.

Mindenen túl egy állandó létezik. Te magad. A lelked transzcendens legmélye. Ezen túl az összes megélt élményed, kapcsolódásod csupán tükröződés, nem több. Ez egy durva és félelmetes felismerés. Az ember halandó. És halandók a kapcsolatai, az építményei. Születése pillanatában halálra van ítélve. Meghalnak a sejtjei. A gondolatai. Az érzései. Az őt körülvevő világ.

Mégis, abban a kicsi időben annyira kérlelhetetlenül és eltántoríthatatlanul törekszik rá, hogy különleges, felejthetetlen, megismételhetetlen és isteni legyen. A kisszerűségtől, megsemmisüléstől és szeretetlenségtől való zsigeri félelem bele van írva a teremtésünk kódrendszerébe.

Úgy hiszem, hogy amikor megszületünk, a világ a fülünkbe suttogja a feladatunkat. Mindegyikünknek. És onnantól tudjuk. Egytől egyig, mindannyian tudjuk, hogy amikor ezt a suttogást halljuk, a lelkünk szól hozzánk.

Valahányszor elnyomod ezt a hangot, elárulod magad. Valójában ebbe betegedsz bele. Hívhatod ráknak, autóbalesetnek, magas vérnyomásnak, sérvnek, bárminek. A lelked megunja, hogy magára hagyod és minden, de szó szerint minden fontosabb neked, mint az, hogy önmagaddal légy.

Élvezni a fájdalmat

Az ember eredendően bizonytalan. Bizonytalan magában, az istenében, az épített világában, a kapcsolataiban. Ja, te épp megingathatatlan vagy valamiben vagy valakiben? Nem baj… elmúlik, drágám. A lényeg, hogy a bizonytalan nem lesz magától stabil, kemény, erős, időtálló. Ahhoz melózni kell. Sokat. Bizonytalan emberek bizonytalan tereket, kapcsolatokat, életeket építenek. És ahhoz, hogy ez ne így legyen, kemény és nehéz döntéseket kell meghozni.

De valahogy az van, hogy először csak hozzászokunk, aztán már élvezzük is a fájdalmat. Mintha ragaszkodnánk a kudarchoz, a szenvedéshez. Úgy gondoltad, hogy csak jó dolgokra lehet ráfüggni, igaz? Hát nagyon nem. Az ember szereti a saját lelkét is cafatokra tépkedni, de legeslegjobban nézni szereti és elcsámcsogni mások fájdalmát. Nagyra tátott pofával zabálni mások fényét, és nézni, ahogy közben szenved és elsorvad a lelkük.

Úgy hiszem, hogy mindig járnak és alkotnak közöttünk tisztább lelkek. Talán csak meztelenebben, szemérmetlenebbül mutatkozik a lényegük, és ettől fénylenek jobban? Nem tudom. Azt azonban igen, hogy az ő ízüket szeretjük a legjobban, igaz? A varázslat lényege pedig mindig ugyanaz. Aki igazán fénylik, soha nem tudja, mennyit is ér valójában. Ha tudná, nem adhatná a világnak azt, amit adnia kell. Önmagát.

Az ember újra és újra ki akar lépni a tökéletesből, hogy fejlődjön, tapasztaljon, és visszatérve újra értékelni tudja. Boldogság vattacukrot enni, tengerben fürdeni a nyári melegben, megsózni az ízetlen ételt, átölelni a szeretett másikat és átölelve lenni. De előbb-utóbb azt fogod érezni, hogy ez kevés. Minden az idő martalékává válik, és hosszú távon semmi sem marad „elég”. Kell a valami más. Az érdes, a szúrós, a hideg, a borzongató, a felkavaró. Ami abban a pillanatban még nincs benne a valóságodban. Azt hiszem, ez maga a vágy. Vagy hívjuk karmának? A lélekmotiváció, hogy továbbgördítsük a történetünket az úton. Hogy kilépjünk a komfortzónából valami ismeretlen jobb, több reményében.

Azzal az erővel teremtesz minden jót és rosszat az életedben, amivel legyőzöd a téged ért fájdalmakat az utad során. És hogy ez a mondat milyen érzéssel tölt el, az kizárólag azon múlik, hogy mit kezdtél azzal a lehetőséggel, amit traumának hívnak.

Mindannyian őrzünk magunkban olyan emlékeket, amelyek egykor (akár még ma is) fájdalmat, csalódottságot, szégyent, magányt, szeretetlenséget hoztak nekünk. Ezek az emlékek lenyomatot képeznek a lélekben és a testben egyaránt. Ezért ha ürességet és sötétséget is tapasztalsz, amikor magadba nézel, ne hátrálj meg! A belső árnyékvilág pont attól az, ami, mert elnyel minden fényt és szeretetet. Ennek felismerése pedig a belső utazás kezdete.

A külső történéseket és személyeket, amelyek vágyat generálnak benned, mind egytől egyig azért kapod, hogy a segítségedre legyenek. Akkor is, sőt akkor csak igazán, ha olyan emlékeket aktiválnak benned, amelyektől újra szeretetlennek érzed magad. Ami kívül vágy, belül hiány – és fordítva.

Az ajándékba kapott gyógyulás önmagában nem elég. Az ember arra hivatott, hogy végigmenjen a saját útján, ráébredjen önnön erejére, és szabadon hozza meg a döntéseit. Az igazán fontos kihívásoktól senki nem tud és nem is fog megmenteni. Nem is lehet. A fájdalmat addig kapod vissza újra és újra, ameddig te magad ki tudod mondani: „elég volt”.

Mert az ember csak a megmérettetései által képes és hajlandó változni és emelkedni.