© Bihari Ádám, 2023

Szerkesztő © Pálfi Norbert, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borító Németh Károly, Relatív

Szerzőfotó Kardos Tamás

Borítófotó Erdélyi Gábor

Szerkesztő Pálfi Norbert

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-862-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

A sprezzatura

Hétfő

Pénz

Offline

Otthon

Jóemberség

Képlet

Tanuld meg önmagad

21 KLASSZIKUS FŐBŰN

Az én utam

Nápoly

Illat

Kombinációk

Esetlenség

Műveltség

Az első és az utolsó nap

MI KELL EGY FÉRFINAK?

Kultúra és otthonosság

Rutin

Utazás, vegyülés

Félj bátran

Luxus vagy stílus

Fegyelem és mérték

Tanulj meg lélegezni

A SPREZZATURA TÍZPARANCSOLATA

Tükör

A sprezzatura

Róma. Az egyik kedvenc városom. A parlamenttel srégen szemben van egy kávézó, a Caffetteria al Parlamento. Ebben a kávézóban a legnagyobb az egy négyzetméterre eső legjobban öltözött férfiak száma a világon. Már vagy tíz éve amint megérkezem Rómába, az első dolgom, hogy eljövök ide. Évente egyszer, általában tavasszal. 9-10 óra körül érkezem, kikérem a ristrettómat és mellé valami pékárut, kiülök a teraszra, mindig ugyanahhoz az asztalhoz. Mindig épp szabad, amikor megjövök. Az a napom semmi másból nem áll, mint hogy ülök az asztalnál, nézek ki a fejemből, iszom a kávémat, délben már kikérek egy Campari szódát vagy egy jó champagne-t, és süt rám a nap. Ehhez a legjobb évszak a tavasz, mert tavasszal meg persze ősszel lehet a legjobban öltözködni; ez a két évszak mutatja meg az öltözködés rétegeit, ekkor válnak láthatóvá a rétegek, a részletek: kabátok, mellények, sálak. És a legjobb az egészben, hogy ez a hely nem „turistico”. Ide olaszok járnak, nem külföldiek. Elvagyok itt bármennyi ideig, mert egyszerűen nem csinálok semmi mást, csak nézem az embereket és figyelek.

Ezekben a pillanatokban mutatkozik meg a sprezzatura a maga teljességében, és én ezekből a képekből semmit sem felejtek el.

Itt találkoztam Berlusconival. Egyik nap ülök a kávézóban, és egyszer csak azt látom, hogy négy darab nagyon jól öltözött férfi leül a kávézó négy különböző pontjára, és egyszer-kétszer a fülükhöz érintik az ujjukat. Érezni a levegőben, hogy itt valami történni fog. Ekkor megérkezik egy ötödik férfi, a hátam mögül jön, nem látom, de érzem. Ellép mellettem, és két asztallal odébb, szinte mellettem, helyet foglal Berlusconi. Üdvözli a tulajdonost, beszélgetnek, megérkezik a ristrettója. Az összes testőre hibátlanul öltözött, finom olasz úriember, nem nagydarab, tokától bokáig kigyúrt kingkongok, hanem tökéletes öltönyben feszítő férfiak. Berlusconi elolvassa a napi híreket, közben jönnek az emberek, köszönnek neki, majd feláll és elmegy. Azzal a kifogástalan illattal, a gyönyörű navy blue öltönyben, a tökéletesen megkötött nyakkendővel. Az egész férfiból árad a mérhetetlen energia, a dominancia, a jelenlét.

Mindeközben érkezik négy carabinieri. Tiszta, fényesre vikszolt csizmában, szinte látom a tükörképemet benne. Feszes léptekkel haladnak, és ahogy a nap végigsüt az egyenruhájukon, olyan tökéletes az egész, mint egy Scorsese-film jelenete. Majd jön négy-öt pap, méretre készített reverendában, talán egy püspök halad előttük, őt kísérik. Érdemes megfigyelni azokat a mozdulatokat, gesztusokat, amelyek minden olasz férfi védjegyének számítanak. És bármilyen könnyed mindez, mégis ott van benne a feszesség: a tiszta cipő. Mindegy, hogy hasítottbőr cipő, magasfényű derby vagy éppen carabinieri csizma, egyszerűen látszik rajtuk az igényesség.

Árad belőlük a stílus.

Miközben vonulnak a papok, a zebrán két hetvenes úr ácsorog, mindegyik a kéknek valamelyik árnyalatát viseli: az egyik egy hasítottbőr double monkban, sötétkék nadrágban, hófehér ingben, nyitott gallérral, mindezekhez kardigán, rajta meg bomberkabát. A másikon Esterházy-kockás, vastag ulster kabát, hozzá bakelitkeretes napszemüveg, amilyet utoljára talán Woody Allen viselt a hetvenes évek végén. Hátrasimított ősz haj, hóna alá csapva a La Gazzetta dello Sport, így beszéli meg a másikkal a tegnap esti meccset. Mindezt a zebra közepén, két percen át, de az autók nem dudálnak, nem idegeskednek, hanem megvárják, amíg azok ketten, „a két öreg raj” megvitatják a meccs hangulatát, és aztán mennek tovább.

És a legszebb jelenet. Megérkezik egy hármas squadra: hatvanas férfiak, beszélgetnek, majd az egyikőjük leválik a társaságról olyan kézmozdulatok kíséretében, amivel tökéletesen elmutogatták egymásnak a mit-miértet. Majd a férfi sprezzatura léptekkel (kettőt előre, egyet hátra) rendesen megnézi magát egymás után a kirakatokban, majd észrevesz az egyik üveg mögött valami új kollekciót, ami kicsit jobban érdekli saját magánál, és rástartol, de nekimegy az üvegnek fék nélkül, mert még mindig a saját hatása alatt áll. Majd ahogy visszapattan a kirakatról, ugyanazzal a lazasággal folytatja az útját, mintha mi sem történt volna.

Ezeket a pillanatokat a kávézónak erről a varázslatos pontjáról mind-mind látom. Itt élem meg az olasz stílus szövetét. Itt nincs turista. Itt látom azt, hogy nem hibátlanok, de ömlik az ízlés, a jókedv és a napfény. Itt érzem, hogy az öltözködés maga a boldogság, az élet szeretetének a boldogsága.

Az olasz férfiaknál a jó illat elengedhetetlen. És mivel itt a kávézóban annyian vannak és mászkálnak előttem jobbra-balra, maguk után húzzák a különböző illatok felhőit, mint repülőgép a kondenzcsíkot. Az egésznek olyan hatása van, mintha bemennél egy bárba, és a több mint száz év alatt összegyűlt illat egyszerre megelevenedne. Eleve az ilyen régi bároknak van egy markáns illatuk. A fából készült berendezés, a régi tonettszékek, a faborítás illata, és az ezzel keveredő bőr, szövet sajátos párolgása. Ehhez jön a fantasztikus reggelik illata, na meg persze a kávéé. És mindennek tetejébe az itt tartózkodók parfümjeinek összekeveredő aromái.

Ne friss, citrusos, könnyed illatokat képzelj el, mert az olasz férfi mindig nehezebb illatokat visel magán. Nem úgy nehéz, mint a keleti, arab, édesen nehéz illatok, hanem inkább a tavasznak és ősznek, a ködös reggeleknek, a rumnak, a whiskynek a füstössége, homályossága. Szóval nehezebb, de mégis könnyed. Nem nyomja rád magát. Tehát a bárnak, a helynek, a kávénak és az olasz férfi parfümjének a keveréke adja meg ezeknek a helyeknek az illatát és ezzel az egész hangulatát.

És ami a sprezzatura egyik legerősebb megjelenési formája: az olasz férfinál senki nem választ jobban napszemüveget. A hajviselethez, az arcszőrzethez passzolót. És emellé jön még a dohányzás, mert valami egészen magas szintre fejlesztik azt is, ahogyan fogják a cigarettát vagy a szivart. Azt is tanítani lehetne. Ha Mozart élne, egész művet tudna erről komponálni. Látni lehet, hogy az a férfi kitalálta, hogyan fogja meg, hogyan ég le a szivar a végén a kezében, hogyan teszi le, hogyan veszi fel, milyen mozdulatokkal szív bele. És hogyan bontja ki a cukrot, hogyan kortyolja a ristrettóját, mintha mindenkinek lenne valami védjegye az egészben, miközben nincs benne semmi maníros. Ezt nem lehet megtanulni. Ezt mindenkinek saját magának kell kitalálnia.

A sprezzatura a stílusos férfi életigenlése. Kinyilatkoztatás, hogy te mit gondolsz a saját életedről. Sorvezető, de mindenki másképpen értelmezi. Az én értelmezésem nemcsak az öltözködésre terjed ki, hanem a viselkedésre is, arra, hogy hogyan állsz a dolgokhoz.

Például hogyan étkezel. Mert nem attól vagy te gentleman, hogy bemész egy étterembe és karót nyelve ülsz, hogy a két könyvet nem lehet a hónod alól kivenni, és kimért, maníros mozdulatokkal törlöd a szádat. Ettől te nem vagy úriember. Persze van, akinek jól áll, mondjuk egy angol lordnak. De te nem vagy angol lord. (Igazából senki sem az.) A sprezzatura az, amikor bárhová bemész, legyen az egy sokcsillagos étterem vagy egy szimpla kockás abroszos hely, minden esetben pont ugyanolyan fesztelen vagy. Akik látnak téged, azt érzik a mozdulataidban, hogy a te életednek ez szerves része. Hogy te mindennap idejársz szoptatós csecsemő korod óta. Miközben az igazság az, hogy most vagy itt először. Leülsz, és képes vagy hanyagul úgy magad elé teríteni a szalvétát, ahogy az a nagykönyvben meg van írva. És nem csinálod össze magad, ha jön a pincér. Az a sprezzatura, amikor összkomfortosan élsz az életed minden pillanatában. Amikor nem az a férfi vagy, aki totál maníros. Tudod, aki „megadja a módját”. Aki karót nyelt. „Nos, drágám, milyen ételt választott magának?”

Nézd meg a régi filmsztárokat. Mondjuk, Cary Grantet, Fred Astaire-t, Steve McQueent vagy Frank Sinatrát. Semmi manír nem volt bennük. Ők úgy voltak elegánsak, ahogy voltak. Ők és velük együtt mindenki más a történelemben, aki igazán férfi volt, a természetüknél fogva voltak ikonok.

A sprezzatura nem csak öltözködés, bárki bármit is mond. Ha megjelenik az öltözködésedben, az már csak tünete annak, hogy te igazán tudod, mi az a sprezzatura. A sprezzatura nem az öltözködésed, hanem az egész életed flow-ja. Benned van, aszerint élsz, aszerint is alszol, és nem tudod levetkőzni, mint a rajtad lévő ruhát, amit viszont mindennap leveszel, és minden másnap valami más kombinációt állítasz össze.

Képzelj el egy összeállítást. Semmi öltöny-nyakkendő-ing. Csak egy teljesen kaotikus kombó. Egy barátomat láttam így öltözve a minap. Klasszikus sivatagi bakancs, ami az amerikai hadseregből jön, military stílus, magas szárú, soklyukú, fűzős. A talp gumitalp, hogy a kígyók meg ne marjanak. A felsőrész textil, hogy szellőzzön, az egész világos drapp színben, hogy beleolvadjon a sivatag homokjába. A cipőfűző körbe van tekerve a száron, hanyagul, hátul a bokánál megcsomózva. Szűk, szintén drapp farmer, szürke flanel, kockás favágóstílusú ing, majd arra szintén világos, drapp színű len öltönymellény. Fölé lila kardigán, majd az egészre egy turkálóban vadászott, sötétebb zöld vintage military kabát. És plusz a tetejébe meg egy sportos nyaksál, az a csőszerű valami, amit a fejen áthúzva kell felvenni. Ma Magyarországon nincs férfi, aki ezt a kombót felvenné. De ha így felöltözve leülnél valahol a világban, Ralph Lauren lépne oda személyesen hozzád, hogy megtapsoljon.

Egy bizonyos szintig meg tudsz tanulni dolgokat a sprezzatura stílusból, de hogy aktuálisan mit viselhetsz, azt már te találod ki reggelente. Ezért nem lesz soha gépek, robotika vagy mesterséges intelligencia uralta rendszer az ízlés meg az öltözködés, mert ezt ma nem lehet algoritmussal leírni. Nincs megoldóképlete, nincs a+b=c, és nem is lehet.

A sprezzatura igazán a casual öltözködésnél jön ki. Itt van a fűszer. A casual öltözködés az egyetlen olyan öltözködési kód, az egyetlen olyan öltözködési forma, ahol nincsenek tiltott elemek. Mondok egy példát: black tie-ban nem vehetsz fel farmert. De ha casual öltözködésben felveszel egy szmokingzakót, az oké. Tehát a casualban nincs tiltó elem, hogy mit nem lehet. Ahogy haladunk felfelé az öltözködési protokollban, úgy szaporodnak a tilalmak, a business casualba nem fér bele a farmer, a black tie-ba nem fér bele a balmoral.

Soha nem volt az öltözködési protokollnak hivatalos hierarchiája, de amit a legtöbben elfogadnak, az a következő sorrend: legalul van a casual, felette a smart casual, aztán az upper casual, a business casual, a business look, és végül legfelül a black tie és a white tie.

Az upper casual magyarul presztízs hétköznapi, de inkább ne is fordítsuk le. A ruhadarabok önmagukban annyira presztízsdarabok, hogy az upper casual öltözködés sokszor drágább lehet, mint mondjuk a business look. Mondok egy példát: upper casual öltözködés az, amikor van rajtad egy bespoke navy blézer, egy kasmírgarbó, ehhez egy Levis 501 és mondjuk egy csináltatott ankle boot. Ez casual öltözködés, nem business, a presztízsértéke mégis magasabb a businessnél.

A smart casual öltözködésnek viszont pont az a lényege, hogy egyszerre van rajtad mondjuk vintage, second hand, új cucc, tehát minden, ami éppen szembejött. A stílusjegyek között van szafari, amerikai weekend, military, a presztízs egyetemi öltözködés (Ivy League), és az ezekből összeálló összkép adja meg a stílust. Amikor a stílusjegyek egy összeállításon belül megvannak, amikor a legjobb fűszereket összeválogatod, és együtt is működik, amikor egy középszerű dologból tudsz valami lélegzetelállítót alkotni, ott jön ki a varázslat. A legtöbb ember erre azt mondaná, hogy „ez ilyen casual öltözködés”, tehát az a lényege, hogy mit párosítasz össze látszólag véletlenszerűen.

De csak látszólag véletlenszerű a dolog. Mert ha az egész összképhez nem pont azt a cipőt veszed fel, hanem egy másik fajtát, az máris borítja az egészet. Tehát itt jön ki a csavar. Mellény vagy nem mellény? Mit ad a mellény? Zártságot? Még egy réteget? Miért van az, hogy például a zöld meg a lila az egyik legklasszikusabb páros?

Szerintem Ralph Lauren azzal, ahogyan keveri a stílusjegyeket, az egyetemes öltözködést találta ki. Az emberek fejében Ralph Lauren a „ja, tudom, az a pólós” fazon. De ő több ennél. Ralph Lauren a legnagyszerűbb ízlésű tervező a történelemben. A „purple label”-jét érdemes megnézni, az a csúcs. Ahogyan a róla szóló filmben is mondta: a pajtaajtó, a westernfilm és a westernstílus, a cowboycsizma, a ködös country reggelek, plusz a vitorlázás, a lovassport, ezeknek a keveredésében van valami izgalmas. Ralph Lauren számomra a casual öltözködésben az első az egyenlők között.

Mégis. A személyisége miatt nem mondanám, hogy Ralph Lauren a sprezzatura vonalat képviseli. Mert az ő öltözködése inkább a brit vonal, mert ő tartja a feszességet. Ralph Lauren úgy laza, hogy feszes. A hanyagság, a sprezzatura fűszere hiányzik belőle.

A sprezzatura stílus egy sajátos személyiségtípus kivetülése a ruhán keresztül. Azé a személyiségé, amiben van lazaság, van menőség, van esszenciális esendőség. De ez a személyiség úgy esendő, hogy közben mérhetetlenül kúl. És ezt imádják a nők, ezt a fajta kiszámíthatatlanságot, ezt a rocksztáros attitűdöt.

Mert a sprezzaturaféle casual az, hogy magad sem tudod előre, hogy ma hogyan fogod megkötni a cipőfűződet: bokacsont fölött vagy normálisan. Ha mindig egyféleképpen kötöd meg, ha mindig veszel mellényt az inghez vagy éppen soha, ha mindig veszel nyaksálat az inghez, tehát ha komformista vagy, ha algoritmus szerint öltözködsz, az nem sprezzatura, csupán hétköznapi.

Hétfő

A sprezzaturában minden nap hétfő. Minden nap a teremtés pillanata és öröme, a kezdet, aminek csak a következő kezdet vethet véget.

A sprezzatura férfi, amikor reggel felkel, nincs benne idegeskedés, rohanás – az egész életében nincs rohanás. Ami van, az inkább kontrollált kúlság. Ez nem azt jelenti, hogy pontatlan, vagy hogy a világon mindent ignorál, csak annyit, hogy nincs rohanás. A sprezzaturába nem fér bele a rohanás. (Ezt még nekem is tanulnom kell.) A pontosság csak úgy tud kúl lenni, ha nyugodtsággal párosul. Hogy nem azért pontos az ember, mert rohant, szaladt ából bébe, és szétveti az ideg.

A sprezzatura férfi reggel felébred, de még marad az ágyban, olvas úgy fél órát, mondjuk, egy jó könyvet. Fekszik az ágyban, miközben mellette a csaja még alszik, aztán felkel, nyugodtan elkészíti a ristrettóját, és elmegy a kedvenc újságosához a napi sajtóért. Ebben az olaszok zseniálisak.

Nem tud elindulni a nap egy jó reggeli rutin nélkül. Egy finom kávé, egy jó pékáru, és utána kezdődhet minden. Ha úgy indul el a nap, hogy nincsenek reggeli idegeskedések, akkor lesz a napnak egy flow-ja. És a flow ott kezdődik, hogy az ember először megadja magának, amit szeretne: hogy ez heverészés, olvasás, kávé, szex vagy sport, az már mindenkinek egyéni preferencia.

A sprezzatura férfi ezek után elindul, és nyáron felül, mondjuk, egy 150-es Vespára, amit egy Parma melletti kisvárosból vett meg, és maga újította fel. Lehet, hogy végül drágább lett, mint a legújabb Vespa, de egy történelmi kor lenyomatát is megvette vele. A sprezzaturát élő férfi okosan, minőségben és egyedi módon költi a pénzét. Olyan dolgokat akar, ami nem a konzumízlés. Hogy Vespára ül, vagy éppen egy közel 60 éves felújított Alfa Romeo Spiderbe, az már csak ízlés kérdése.

A sprezzaturában élő férfi nem pusztán dacol a korral, hanem egyenesen nem engedi, hogy a kor dinamikája elsodorja magával. Ő egyetlen korban él, egyetlen korban gondolkodik, és ez a reneszánszszerű időtállóság, szépség az öltözködésében is megvan. Amikor reggel felveszi a ruháját, és ott áll a gardróbszekrénye előtt, az egy naponta megismétlődő csoda. Hétköznapi öröm. Minden nap ünnepnap. Minden reggelnek van egy boldogságimpulzusa.

És amikor a munkáját végzi, akkor is beiktat olyan rituális szüneteket, amikkel ugyanezt a reggeli boldogságimpulzust ismétli meg. Délben, este, vagy bármikor.

Például étkezéskor. Annak is megadja a módját. Nem nyomkodja közben a telefonját, hanem beül egy jó étterembe, és megebédel. Mindegy, hogy milyen árkategória, kockás abroszos vagy hajbókolós. Végigcsinálja a napját, de van az egészben egy belső mosoly. Ettől. Ha hibázik is a munkájában, akkor is ott van a mosoly, a jókedv. Ezzel a jókedvvel tud mindenen felülemelkedni.

És amikor hazamegy, akkor az otthon szeretete, melegsége vár rá. Este elmegy a párjával, beül egy jó étterembe, ami megint csak nem pénzkérdés. Egy olyan étterembe, amit korábban már felfedezett. Mindenkiben van vágy, hogy kipróbálja az újat, de ahhoz, hogy megtegyük, kell az a bizonyos flow.

A nap lezárását az otthon meghittsége adja. Este leül, betesz egy jó zenét, meggyújt három-négy gyertyát vagy füstölőt, és élvezi a magányt vagy a családdal töltött időt. Az otthonteremtést.

A sprezzaturában minden döntés kérdése. A te döntéseden múlik, ki vagy. Dönthetsz úgy, hogy felkelsz szombaton reggel, és a pároddal egy asztalnál ültök, de mindketten némán fogyasztjátok a reggelit, miközben a telefoné a főszerep. Vagy dönthetsz úgy, hogy beteszel valami zenét, és szombat reggel kilenckor pizsamában felkéred táncolni a párodat. Szerintem az a sprezzatura, amikor behozol egy új dolgot az életedbe, és szokássá teszed, amit addig nem csináltál, és elsősorban magadat leped meg vele, mert magadnak improvizálod a saját életedet. Előhúzol egy új gesztust, ami nem csak a saját életedet színesíti, hanem a férfi és nő közötti kapcsolatnak is az alapját adja, a kiszámíthatatlanság és újdonság izgalmát. Olyasmit, amire a nő azt mondja: Jézusom, micsoda férfi! Amikor olyan dolgokat tudsz csinálni, amihez semmi más nem kell, csak a saját életörömödből felszabaduló improvizációd. Két ember otthon van, szól a zene, és a férfi felkéri a nőt táncolni. Ennél eszköztelenebb dolgot el se tudok képzelni, mégis annyira szexi, és nincs ennél meghatóbb dolog. Vagy amikor hétvégén reggel felkeltek, vagy este lefekszetek aludni, és mindketten olvastok egy-egy jó könyvet, abban is van valami szexi. Én imádom, amikor egy nő mellettem könyvet olvas. Fekszik pizsamában és azt érzed, hogy így vagytok együtt. Ez is orgazmus, lelki szexualitás. Vagy amikor együtt főztök vasárnap, és kitalálod, hogy mi legyen az ebéd.

Az én fétisem az, hogy három dologtól működik az otthon enteriőre: képek, fotók, festmények a falakon; illatok és gyertyák vibrálása; és textilek, szőnyegek, függönyök mindenhol. A sprezzatura az otthon melegségéből építkezik. Az olaszoknál a család mindennél fontosabb. Olyan töltetet hoznak otthonról, aminek nálunk nyoma sincs. Sok olasz családnál volt szerencsém megfordulni, ebédelni, vacsorázni a nappalijukban, és az étkezés mindenhol hatalmas ünnep. Buli. Ezt is megtanulhatnánk, az étkezés ünnepét.

De az olaszok az ismeretlen helyekre is úgy lépnek be, mintha hazaértek volna, mintha a sprezzatura megismeréséhez és elsajátításához ez is közelebb vezetne. A sprezzatura az, hogy úgy élsz, mintha mindenhol otthon lennél.

Az olaszoknál azt látom, hogy nincsenek plázáik. Értelemszerűen olyan fogalom sincs, hogy plázázás. Oké, van egy-kettő, de mind kint, a külvárosban. Nincs az, ami nálunk, hogy a belvárosban minden villamosmegállóban van egy pláza. Pláza, pláza, pláza. Ez az egyik legstílustalanabb dolog, ami nekem akkor is szemet szúr, ha becsukott szemmel közlekedek.

Egy Paolónak megvan a fix helye harminc éve, hogy hová megy kávézni, melyik a kedvenc étterme, ki a kedvenc szabója satöbbi. Minden ember vágyik arra az élményre, hogy még be sem lépett egy helyre, de már kikiabálnak neki, hogy Ciao, Paolo! Mindenki erre vágyik. De csak akkor van ciao, Paolo, ha te odajársz már harminc éve. Amikor pedig a szabódhoz mész be, ott nemcsak ciao, Paolo van, de Oh, signore is, és még sorolhatnám, a rendszeres emberi kapcsolatok boldogsága.

Az én hivatásom az öltözködésben, a sprezzaturában a szabóság, a privát stílustanácsadások és az előadások. Meg persze a könyvírás, mert szenvedéllyel hiszem, hogy a betűk képesek felöltöztetni a férfiak tudatát, ami az első lépés a stílushoz vezető úton. Barátokat gyűjtök erre a bizonyos harminc évre, mert amikor eljönnek hozzám ezek a vagyonos emberek, ők is barátot keresnek. Magányosak, egyedül vannak a csúcson, irigyekkel vannak körülvéve, nem tudják, kiben bízhatnak. Amikor tanácsadást tartok, és az ügyfél leül velem szemben, én erre a barátságkeresésre építkezve szinte mindent megtudok róla. Sokszor a legféltettebb titkait is. Úgy ül le hozzám, mint a pszichológusához, mindent elmond, és tudja, hogy az itt is marad. Ez a gentleman agreement.

Én akkor leszek boldog harminc év múlva, ha azt tudom mondani, hogy felépítettem egy sprezzatura-közösséget, ahol van több ezer olyan férfi, aki képes három-négy másik emberre hatni, és ezzel együtt a magyar utcakép megváltoztatására is hatással tud lenni. Hogy képesek azt a bizonyos szabálytalanságot terjeszteni és közben örömöt lelni az öltözködés mámorító univerzumában.

A sprezzatura nem azt jelenti, hogy hibátlan vagy, ez fontos. Például az autóvezetés is megmutatja, hogy érted-e a sprezzaturát, vagy sem. Aki nagyképű, arrogáns barom, az megy az autópályán száznyolcvannal akkor is, amikor semmi szüksége rá, beáll egy centire az előtte lévő mögé, tolja le és villogtat. Ez mérhetetlen primitívség. Egyáltalán, minek mész gyorsan bárhol is? A városban lassan kell menned, hogy mások megnézhessenek. Hogy látható maradj. A zebránál állj meg a gyalogosnak, hogy átmehessen, és közben megnézhessen, és ha úgy akarod, te is megnézhesd őt magadnak.

De ez nem jelenti azt, hogy ha a sprezzatura szerint élsz, akkor néha nem léped át a sebességhatárt, mondjuk, egy szép tavaszi napon egy elhagyott vidéki országúton. Mert néha kell a fűszer, a csibészség, és akár az otthonosság érzésének kivetítése az utakra, hogy érezd a saját életed izgalmát. Nem vagyunk hibátlanok, a hibáink sorsszerűek, jönniük kell elkerülhetetlenül. De ha lehet, a sprezzatura segítségével érd el, hogy ne kelljen sietned. Én magamtól, kedvtelésből nem száguldozok a városban. Inkább állok a dugóban és nézelődök, és engem is nézegetnek. És be lehet ülni egy kisautóba is úgy, hogy a csajok megbámuljanak, és be lehet ülni egy luxuslimuzinba úgy, hogy csak azért néznek meg, mert mérhetetlenül sajnálnak.

Ha a sprezzatura szerint élsz, akkor nincs olyan, hogy rossz hétfő. A hétfő pontosan ugyanolyan felszabadult nap, mint a szombat. Mert mindegy, milyen nap van – az otthonosság érzése minden napot ünnepnappá tesz. Minden nap, amikor felkelsz és felöltözöl, érdekel az élet. Vágysz rá, ezért kirángat az ágyból a kíváncsiság. Felkelsz, és máris improvizálsz. Felöltözöl, és improvizálsz. Végiggondolod, kitalálod, hogy mire vágysz éppen, és azt csinálod. Vágysz erre a folyamatra, vágysz arra, hogy összerakd az aznapi magadat, ami mindig más, mint a tegnapi éned.

Azzal, hogy ezt kitaláltad, már el is indult a nap, már izgalmas az életed, és innentől kezdve a munkához, a kötelezőhöz is van kedved, megtalálod benne a kihívást, és úgy érzed, hogy valami teljesen újnak futsz neki, pedig lehet, hogy már három hete ugyanazon dolgozol. Minden napnak megvan a saját izgalma, és ezt így tudod megtapasztalni, hogy a legrutinosabb tevékenységedben is van valami izgalom, valami új, valami improvizáció.

Az öltözködés tanulható. A sprezzaturát csak kikísérletezni lehet.

Mert csinálni kell. Ahogy csinálod, úgy jössz bele, és ha sokat csinálod, nagyot fejlődhetsz. Nem kell stílusikonnak születni; a stílusikonok sem annak születtek. Viszont sokat tettek bele abba, hogy a természetükké váljon, ahogyan öltöznek, és ne essen le róluk a ruha a kívülállók szemében.

Kell, hogy legyen benned érdeklődés, tehetség és szorgalom. Ott vannak a sportolók. Kidolgozod a beled, és közben érzed, hogy tehetséges vagy, és folyamatosan érdekel, hogy meddig bírod kitolni a határaidat, tehát folyamatosan kíváncsi vagy a saját képességeidre. Én ebben hiszek. És ez a három összerakja a személyiségedet is, ami az a hozzávaló, hogy a sprezzaturát élvezni is tudjad, ne csak viselni.

Vannak azok a típusú férfiak, akiknek hiába lógnak a szekrényükben a világ legjobb öltönyei, hiába adja át nekik valaki a világ minden tudását, amit az öltözködésről tudni kell, sosem fognak tudni a sprezzatura szerint se öltözködni, se élni. A személyiség átüt a ruhán. És ez fordítva is igaz: a személyiség alakítja a ruhát a végső formájára. Mindegy, milyen ruha van rajtad, az kiérződik, hogy jó ember vagy, vagy intellektus vagy, kulturált vagy, vagy épp simlis arc vagy. Ez mind átsugárzik, és ezt nem tudod eltakarni.

A személyiség alapja az, hogy megvan a belső igény például a tiszta, levágott körömre, az ápoltságra, a frissességre. Tito, nápolyi barátom, mentorom jó példa erre. Láttam őt ezerszer frissen, ápoltan, illatfelhőben annak ellenére, hogy úgy nézett ki, mintha másnapos lenne. Ez a sprezzatura, amikor egyszerre vagy gyűrött, töredezett, borostás, mégis frissen vagy fürödve, akkora illattal, hogy rád szakad a mennyezet, mégis akik rád néznek, azt gondolják, hogy végigbuliztad az egész éjszakát. Ez a fűszer.

Azt látom, hogy erre 35-40 éves korban lehet megérni. Kell a kor is hozzá. Ennél fiatalabban nem tudsz igazán stílusos lenni, nagyon kevés kivételtől eltekintve. James Dean volt kábé az egyetlen, meg még nagyon kevesen, akik képesek voltak korábban magukra találni, de ha igazán megnézed, minden férfi 40 éves korától fölfelé kezd eljutni oda, ahol a saját önazonos stílusában fejezheti ki magát. De fontos, hogy kezdd el, mert nem lehet elég korán belépni a stílus varázsgardróbszekrényébe.

A személyiségünket első körben, gyerekként elsajátítjuk valamilyen kisebb környezetben, a családunkban, a barátaink hatása alatt, de aztán nekünk kell továbbfejleszteni, tökéletesíteni. És a személyiséghez hagynunk kell az érzelmi intelligenciánkat is kibontakozni. Mert az kell hozzá inkább, mint az IQ.

Az üzleti életben van egy mondás: There is no Wednesday, azaz nincs szerda. Nincs szerda, mert már kedd estére mindent be kell fejezned, amit arra a hétre terveztél. Kedd estétől már nem szervezed a naptáradat, már mindent leadtál, ami péntekre volt határidős, és így tovább. Na, ez a sprezzatura tökéletes ellentéte. Hová rohanunk? Nem kedden kell megélni a pénteket, hanem pénteken.

A sprezzaturára átformált mondás így hangzik: nincs hétfő. Mert minden stressz, minden nyomasztás, minden szenvedés, ami a hétfőhöz kötődik, már nem érint meg, ha a sprezzaturát éled. Mert leszoktál róla, hogy szenvedj az amúgy értelmetlen félelmeidtől, vagy éppen kezelni tudod őket, együtt tudsz élni a démonaiddal. Úgy éled meg a hétfőt is, mint a vasárnapot. Az aznapi programoddal kitölti az idődet, élvezed minden percét, és nem akarod még a keddet meg a szerdát is belezsúfolni a hétfőbe. Mert igazság szerint nem is lehet.

Meg kell adni az idejét annak, amit szeretsz. Ha szereted a munkádat, annak is megadod az időt, hogy megszülethessen belőle a lehető legjobb. Meg kell adnod az időt ahhoz, hogy a jó dolgok megszülethessenek, az álmaid megvalósuljanak. Nem akarod megúszni. Nem kapcsolod ki az életedből és az emlékeidből azt a nyolc órát a hétfődből, amit munkával töltöttél. Ha pedig élvezed ezt a nyolc órát, a ruha is jól fog állni rajtad.

Mert a személyiséged hétfőn is átüt a ruhán. Tudsz stresszmentesen élni hétfőn? Vasárnap könnyű. Ha lehetne a sprezzaturából vizsgázni, ez lenne az egyik feladat: a stresszmentes hétfő. Mert hiába vagy jól öltözve, ha ideges vagy, zavart vagy, ha rohansz, szorongsz, akkor már nem áll jól az amúgy egész jól kitalált stílusod. A személyiséged lelöki rólad a stílust.

Akkor tudsz a sprezzatura szerint élni, akkor tudsz könnyed lenni, ha van egy programod, ha vannak saját szabályaid, és eszerint éled a mindennapi életedet. Akkor tudsz stílusos lenni, vagy akár laza, nemtörődöm, ha közben fegyelmezett vagy.

Pénz

A sprezzaturához kell pénz. De az már mindegy, hogy mennyi, csak legyen.

Azt figyeltem meg saját magamon, hogy a sprezzatura tökéletesítéséhez mindenképpen kell bizonyos anyagi függetlenség, biztonság. Ez azt jelenti, hogy nem kell azon gondolkoznod, mikor kell befizetni a sárga csekket, mert van annyi pénzed, hogy a kötelező kiadásaidat rendszeresen és stresszmentesen, lazán megoldd. És akkor nem kell rezegned.

Ehhez képest rengeteg milliárdos rezeg. Szinte még a sárga csekken is. Mintha feltétlen reflexként működne bennük a szorongás, és ha épp nincs min, akkor is talál magának valami szoronganivalót.

Fontos, hogy meglegyen a jóléted, de ez a te jóléted. Neked kell érezned. Neked kell felállítanod a minimumot, ami alá nem akarsz menni. Ezt megteheted kevés pénzből, közepes mennyiségű pénzből és nagyon sok pénzből is. Az a szomorú, hogy ma mindenki pont az ellenkezőjét teszi, akár vastag, akár vékony a tárcája. Pedig ez adja meg a nyugalom egy részét.

A sprezzatura egy dolgot kíván meg: azt, hogy higgy az anyagi nyugalmadban. Olyan anyagi nyugalomra van szükséged, amiben te kényelmesen, otthonosan érzed magad. Például ha beülsz egy étterembe, fontos, hogy legyen annyi pénzed, hogy ne az árakat, hanem az ételeket nézzed. Tudd magadról azt, hogy nem kell az árakat nézned. És nem az urizálásról beszélek, inkább arról, hogy a sprezzatura lazasága éppen az, hogy tudatában vagy az anyagi lehetőségeidnek. Tudod, hogy éppen megteheted, hogy beülsz egy kávézóba Olaszországban, és az itallap áttanulmányozása nélkül egyből rendelsz két francia champagne-t, és mellé két pisztáciás cannolit. Nem azért, mert nagyzolsz, hanem mert jól tudod, hogy a világon mindenhol egy palack úgy 100-150 euró közötti áron van. És vagy onnan tudod, hogy már kitapasztaltad, vagy onnan, hogy felkészültél, de mindenképpen kulturált ember vagy, aki ismeri a világ azon részleteit, amik érdeklik.

Volt egy korszak az életemben, amikor nagyon ment. Habzsi-dőzsi, dúskálás, bőség. Voltak szép pillanatai, de sokkal több volt az idegeskedés és a fájdalom, a rohanás ából bébe, megoldani, menni, csinálni, kapkodni. Aztán elváltam, lenullázódtam. Újjá kellett építenem magam egy teljesen új területen. És miután ez megtörtént, azt vettem észre, hogy a sprezzatura segítségével a kevesebb egyértelműen többet jelent. Tehát legyen csak napi két tárgyalás, legyen kevesebb pénz, de azt meg szeretném élni. És az olaszok szerintem ebben zseniálisak.

A sprezzatura nem arról a jólétről szól, amikor csurig van a bankszámla. Ismerek jó pár embert, akik nem dúskálnak a jómódban, de elképesztően jól érzik magukat a bőrükben. A sprezzatura nem az anyagi jómódról szól, hanem arról, hogy megvan a belső egzisztenciális nyugalmad. Ha az a célod, hogy bármennyid van, még több legyen, akkor sosem fogod megérezni a sprezzaturát. Ha az a célod, hogy még jobbá tedd magad abban, amiben jó vagy, már nem is a pénzre koncentrálsz. És ha képes vagy azt érezni az életed akár egyetlen pillanatában, hogy amennyi pénzed éppen van, az pont elég, már ki is élvezted az egész életed.

De ehhez meg kell érni. 35 éves kor alatt nincs sprezzatura. Nem jön el, és kész. Ha most huszonöt vagy, és érdekel, akkor olvass róla, de ne akard most azonnal, hagyd, hogy megérjen benned. Nem most fog, hanem majd tíz-tizenöt év múlva. De ez így van jól, mert odáig el kell jutnod, és nemcsak ez a könyv fog ebben segíteni, hanem az idő múlása, az életed és a hozzá tartozó tapasztalatok. Kell az a kor, amikor elkezded megérteni, hogy ne akard azt, aki vagy, hanem csak fogadd el, mert az már kész van. De ha nem bízol magadban, százhúsz év után sem fogsz. A lényeg, hogy békülj ki magaddal, és élvezd, hogy bármennyire is béna, sérülékeny és tökéletlen vagy, úgy vagy jó, ahogy vagy. És tudatossággal tedd. Ez ellentmondásnak tűnik, mert a tudatosság ma azt jelenti, hogy a tanultságodat gyakorlattá teszed. Én viszont arról beszélek, hogy az élettapasztalatodat tedd gyakorlattá, amiben nem törvények vannak, hanem olyan sajátosságok, amiket te élsz meg rendszeresen. A ráncok, a sérülések a sprezzatura elengedhetetlen részei, mert a tapasztalatok, az élmények és a lelki gazdagodás jelei. Mindenkinek megvannak a sprezzatura beéréséhez szükséges élményei, csak az a kérdés, hogy miből tudod ezeket összeszedni. El kell döntened, hogy mosolyogni vagy sírni akarsz egész életedben, mert egy idő után úgy maradsz. Ha úgy döntesz, végigszoronghatod a dolgokat, amik amúgy rengeteg örömet és élményt okozhatnának.

Akkor érsz meg a sprezzaturára, amikor észleled, felismered a benned lévő mintázatokat, és már azokból tanulsz, nem a mikrotársadalmi környezetedből. Nem a szüleidről, testvéreidről, osztály- és munkatársaidról, szerelmeidről veszed a mintáidat, hanem kizárólag a saját mintázatodat veszed alapul a tanuláshoz és változáshoz. Ha ezt megtaláltad, és éled, lesz húsz-harminc-negyven jó éved, és egy békés öregkorod. Amikor már annyira a tied lesz, hogy a legnagyobb buddhaként tudod azt mondani, mindent megértesz, mert az életnek van egy sajátosan egyéni karaktere, amit mindenben képes vagy meglátni. És akkor megöregedtél, boldog vagy, és mindenki imádni fog. Tedd ki a falra ennek a képzeletbeli nyolcvanéves énednek a fotóját, és jó lesz az életed. Mert a sprezzatura nemcsak élet, hanem életút is, aminek vannak szakaszai, a szakaszoknak sajátosságai. Ha benne vagy, lesznek változások, de veszíteni nem fogsz semmit.

Az autó a ruhához és a ráncokhoz hasonlóan a sprezzatura személyiség része.

Egy példa a saját életemből. Megígértem magamnak, hogy negyvenéves koromig lesz egy Porsche 911-esem. Mondjuk, egy harmincéves példány. Mit szoktak mondani az emberek egy ilyen autóra? Hogy csak hétvégén jársz vele. De miért? Miért ne járhatnál vele máskor is? Olaszországban látok embereket, akik mindennap Ferrarival közlekednek, mert azt mondják, ők mindennap meg akarják élni ezt a történetet. És ebben az a kúlság, hogy az árából vehetnél egy vadonatúj, prémium kategóriás német autót. De a kettő között az a különbség, hogy az egyikben falhoz lapuló szürke egér vagy, a másiknál meg azt mondják rád, hogy anyám, de jól nézel ki! Az, hogy egy nyári reggelen odaröffentesz a 911-esnek, elmész a kedvenc kávézódba, ahol kiszállsz, csuklódon egy automata órával, feltűrt leningben, és úgy ülsz be a kávézóba, mint aki éppen hazaérkezett, vagy épp megérkezel a konfekcióautóddal, a konfekcióöltönyödben, a konfekcióattitűdöddel, és nyomod a gázt, hogy odaérj… az két teljesen más helyzet.

Nem azért veszel egy autót, mert az praktikus, tökéletesen megfelel az igényeidnek, mert látszanod kell valamilyennek vagy mert éppen azt választotta a feleséged. Azért veszed meg azt az autót, amit megveszel, mert arra vágysz és kész. Nincs több magyarázat rá. Hacsak nem a sprezzatura.

Nekem az a sprezzatura, hogy azt mondom az egyik barátomnak: figyelj, menjünk most ki ketten Rómába. Ebben van valami szexi, mert a sprezzaturát élő férfi a barátságaira is úgy tekint, mint egy párkapcsolatra. Az is a sprezzatura része, amikor azt mondom neki: a 911-esen ki kell cserélni a turbót, Bécsben van egy erre szakosodott manufaktúra, menjünk ki, eszünk egy jót, ott alszunk, este meg elmegyünk bulizni. Szerintem a sprezzaturát élő férfi férfiként tud a másik férfira felnézni. És nincs olyan, hogy a barátom erre azt mondaná, hogy ne haragudj, de nem érek rá, ez van meg amaz van. A sprezzaturát élő férfi felszabadítja azt az időt, amit el akar tölteni a barátjával, saját magával, a világgal. Mert különben az már nem barátság, csak egy barátságnak nevezett ismeretség.

De az is a sprezzatura része, hogy ha családapaként fogod a lányodat, és őt viszed el egy hétre, mondjuk, bejárni Toscanát egy Alfa Romeo Spiderrel. És megmutatod neki, hogy az apja milyen ember, hogyan gondolkodik, mi a világképe és hogyan mutatja ezt meg neki a tettein keresztül. Ugyanezt meg lehet csinálni négyesben is, két gyerekkel, családként, és mindennap azt mondani, hogy nem tudjuk, aznap este hol fogunk aludni, mert mindennap annyit megyünk, amennyi jólesik.

Amiben felnőttünk, amit normálisnak érzékelünk, az persze teljesen más. A kispolgári gondolkodás szerint például mindig most kell enni. Nem korábban, mert már éhes vagy, vagy épp később, mert pont nem vagy az. Karácsonykor meg kell hívni a rokonokat, olyan embereket, akiket csak ilyenkor látunk, és egyébként semmi dolgunk nincs velük. Nem beszélünk velük, nem csinálunk semmit együtt, de azért mégis együtt töltjük a karácsonyt, mert azt így kell csinálni, együtt nézünk ki a fejünkből, megbeszéljük a semmit, és örülünk, ha az egésznek vége van.

Akkor tudod megérezni a sprezzatura eszméjét, és rádöbbenni, mit jelent igazi férfinak lenni, ha függetleníted magad a körülötted zümmögő elvárásoktól, és elég bátor vagy ahhoz, hogy bevállald, amire éppen kíváncsi vagy. Öt haver felmegy valamelyikük lakásába főzni egy irgalmatlanul jót, vörösbort inni, dumálni. Mert most éppen erre vágynak. Vagy ott a színházválasztás. Ha nem a Katonába vagy az Örkénybe jársz, akkor nem vagy ember. Pedig miért ne lehetne az jó program, hogy elmegyünk este öten szmokingban az Operettbe megnézni a Csárdáskirálynőt? Ez nem azt jelenti, hogy nem lehet elmenni a Katonába ugyanúgy, öten, és utána beülni egy bárba, ahol egy ital mellett próbálunk beszélgetni, de inkább csak csöndben vagyunk, mert annyira az előadás hatása alá kerültünk.

Van egy jó barátom. Cégvezető és tulajdonos, egy nagyon sikeres vállalatnál. Ő tud laza és nagyvilági lenni, jól élni, jól öltözni, elég sok buliban voltunk együtt, vannak közös sztorijaink, és ő, miközben ennyire laza, ugyanakkor felelősségteljes, szociálisan érzékeny, megbízható is, tehát nem kaotikusan sodródik, hanem kontrolláltan éli az életét, egyszer a felelőssége szerint, rendben, egyszer pedig a szíve szerint, kontrollált káoszban. És a sikere, a gazdagsága ellenére soha nem arrogáns, nem pazarló, nem kivagyi. Nem tolja mások arcába, hogy mi mindene van. Nem kiüresedett, amikor valaki azt gondolja, hogy annyit ér a cucc, ami rajtad van, amennyi az árcédulára van írva. És annyit érsz, amennyibe került mindaz, amit felpakoltál magadra. Azért nem kiüresedett, mert amije van, ami rajta van, vagy ami látható a vagyonából, amögött annál sokkal több van: ő maga, a személyisége, az embersége.

Gondolj a Harcosok klubjára: egy férfi két személyisége harcol valamiért. Az egyiknek megvan az a valami, a másik meg szenved attól, hogy totál hiányzik neki. Ez a valami a férfiasság, a sprezzatura férfiassága. Hogy azt teszed, azzal foglalkozol, amiben csak te érzed a kihívást. És nem arról szól az életed, hogy megfelelj a társadalmi normatíváknak, a látszatnak, az árcéduláknak. Mert akkor magad is árcédulává válsz, ami mögött nincs semmi, csak a nagy üresség. A Harcosok klubja arról szól, hogy a férfiaknak is, ahogy a nőknek is, meg kell küzdeniük a társadalomban vágyott szerepük betöltéséért. A férfiemancipáció műve, ahogy a sprezzatura stílus a férfiemancipáció öltözködése. Amikor a főszereplő és Tyler Durden verekednek, valójában a személyiség küzd önmagával, hogy képes legyen felszabadulni a saját félelmei alól, elhagyni a társadalmi normákat, elengedni a kapaszkodókat, a biztonságosnak hitt unalmat, kiszámíthatóságot, és fejest ugrani a kiismerhetetlen jövőbe. A verekedés, a vér, a sebek, a törött arccsontok és végtagok, az agresszió szimbolizálják azt a brutális küzdelmet, amit önmagunkkal vívunk, a szorongásainkkal, félelmeinkkel, óvatoskodásunkkal. És a brutalitás ellenére, ahogyan az életben is, élvezzük ezt a harcot. Mert mindennél jobban vágyunk arra, amihez elvezet: a felszabadultság érzésére. Hogy az álmaink autóját vegyük meg, ne a praktikusat. A felszabadultság, a függetlenség érzékelése tesz képessé a sprezzatura elsajátítására.

Amikor véres verejtékkel feltörjük a saját tojásunk héját, és megszüljük magunkból az igazi férfit, akkor válunk képessé arra, hogy észrevegyük a többi igazi férfit is.

Az öltözködés látható, de a sprezzaturát akkor veszed észre, ha érted. És akkor érted, ha már megélted a belső felszabadulásodat. Ha már a sprezzatura stílusában öltözködsz, akkor aki rád néz és nem tudja, hogy mit lát, mi miért történik, az nem tudja értékelni ezt a fajta öltözködési művészetet. Hogy az órádtól kezdve minden, ami rajtad van, a személyiséged kinyilatkoztatása. Tegyük fel, olvastál egy könyvet tíz évvel ezelőtt. Nem nagyon értetted, miről szól. Ugyanezt a könyvet elolvasod tíz év múlva, és megérted. A könyv nem lett jobb, te viszont jobb lettél, sokkal jobb.

Talán azt sem értetted tíz évvel ezelőtt, hogy miért vesz meg valaki egy harmincéves Porschét. Azt gondoltad, a csávó feltűnősködik, kapuzárási pánikja van, utolsó erejével még megpróbálja felhívni magára a figyelmet. Pedig nem erről van szó. Az a férfi eljutott odáig, hogy magát válassza mindenekelőtt, és ezzel képessé vált belépni a sprezzatura univerzumába.