ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ro Corradin: Ma i libri lo sanno

Hungarian edition published by arrangement with Grandi & Associati & Graal Literary Agency

Copyright © 2024 by Roberta Corradin

© Athenaeum, 2026

Hungarian translation © Todero Anna, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 672 9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Kütsön Nikolett

Sandynek,

aki bárhol legyen is,

olvasni fogja mindezt,

és mosolyog majd rajta

És apámnak,

Vittorio Corradinnak,

aki ugyan sosem mutatta,

de mindig nekem szurkolt

ELŐSZÓ Minden vég egy új kezdet

(A Ji Csingből, A változás könyvéből)

Cambridge

A kéz, amely elfordítja az ajtógombot, Renée Letilleux-é. Ugyanolyan lassan fordul el a gomb, mint húsz évvel ezelőtt. Renée nem is számított rá, hogy könnyen fog engedni. De hogyhogy egyszer sincs ráfordítva a kulcs? Meglepi, hogy ismét szembetalálja magát az emberiségbe vetett mélységes, csodálatra méltó bizalommal.

Az előszoba egy folyosóban folytatódik; mintha egy különösen gazdag, régi könyvtárhoz tartozna.

A lakás, ahol Renée olyan bizonytalan léptekkel halad előre, mintha jogtalanul tartózkodna benne, egy bizonyos Eugene tulajdonában állt. Eugene Petrov, becenevén Gene matematikus volt, ami hajlamossá tette a szórakozottságra és némi különcségre, ahogy az megszokott a harvardi oktatóknál. Gene szeretett mindent túlzásba vinni, és – hogy még a kollégáinál is hóbortosabb legyen – egész életét arra áldozta, hogy megfelelő szállást biztosítson a könyveinek. Befogadta őket az egyetemi kampusztól pár lépésre lévő házába, elolvasta, hogy új életre keltse őket, azután elhelyezte valamelyik könyvespolcon. Gyakran vásárolt új polcokat, mindig ugyanolyanokat, amelyek sajátos hangulatot kölcsönöztek a helyiségeknek, valahol félúton egy túlzsúfolt könyvtár és egy jellegzetesen párizsi vagy New York-i, lakással egybeépült antikvárium között.

Gene rajongott a könyvekért, sőt már-már bálványozta őket, de ettől még nem lett belőle remeteéletet élő értelmiségi, sőt! Különösen a női társaságot kedvelte. Gene-nek sajátos tehetsége volt ahhoz, hogy a könyvek segítségével bolondítsa magába a hölgyeket; ami, tekintve, hogy amolyan modern Casanováról volt szó, meglehetősen gyakran fordult elő. Képtelenség volt úgy beszélgetni vele bármely témáról, hogy egy idő után fel ne csillanjon a szeme, és magabiztos léptekkel oda ne menjen a könyvespolc egy bizonyos szakaszához. Könyvvel a kezében tért vissza a nappaliba, hogy azután felolvasson egy mondatot, amelyet mintha egyenesen neked, igen, személyesen neked írtak volna. Képtelenség volt, vagy legalábbis nagyon nehéz, nem beleszeretni abba, ahogyan irodalommal színezte a testi szerelmet.

Renée Letilleux szerette ezt a lakást. Szeretett itt élni Eugene Petrovval.

Mégis, húsz évvel ezelőtt összecsomagolt, és elindult egy új élet felé. A legtöbb franciához hasonlóan Renée is szilárdan hitt abban a mondásban, hogy jó dolog plusieures vies dans une seule vie.1 Hogy hány különböző élet vár még rá ebben az életben, nem tudja. Nemrég múlt ötvenéves, és úgy véli, sok mindent látott már.

Téved.

Körülnéz, nehezen tudja eldönteni, engedjen-e a kísértésnek, lekapjon-e a polcról egy könyvet, és leüljön-e olvasni a kanapéra, amelyet még mindig a húsz évvel ezelőtti üzbég takaró borít, vagy inkább az éhségét csillapítsa, ami mindig rátör az időeltérés miatt, ha átrepül Párizsból az Egyesült Államokba. Átgondolja, miért is jött ide: csak meg akarta ismételni azt a bizonyos gesztust, az ajtógombra akarta tenni a kezét. Nem számított rá, hogy nyitva lesz az ajtó. Majd visszajön, holnap délelőtt itt találkozik Alienorral. Vajon milyen lesz? Eddig csak fényképen látta a lányt, akinek nemrég még a létezéséről sem tudott. Most, hogy közeleg a találkozás, furcsa érzése van: olyan, mint amikor a színházban tudja az ember, hogy mindjárt színre lép a darab főszereplője, de nem tudja, milyen mozdulatokkal, intonációval, interpretációval fogja életre kelteni a karaktert a színésznő. A gyomra hangos korgással reagál a tétovázására. Cambridge-ben reggel kilenc van, de olyan éhes, mintha Párizsban volna délután háromkor, reggeli nélkül. Majd vesz egy elviteles kávét meg egy csokis sütit a sarki kávézóban, aztán sétál egyet a Harvard kampuszán – mennyi emlék! –, végül az időzónának megfelelően eszik egy hamburgert ebédre, és élvezi a kora délutáni napsütést.

Mintegy ihletet keresve kiválaszt egy könyvet a polcról. Találomra. Régi játék ez. Gene meg ő ezernyi módon játszották: így döntötték el, melyik filmet nézzék meg a moziban, hová menjenek kirándulni másnap, kínait vagy indiait vacsorázzanak, vagy egyszerűen csak belevágtak egy irodalmi beszélgetésbe, amely végül mindig kettejük kapcsolatáról és a szerelemről szólt.

Véletlenszerűen felüti a könyvet: „Minden vég egy új kezdet. Adj három napot a végnek, három napot a kezdetnek.” Elsápad. A játék mindig működik, mert a könyvek tudják, mikor van szükséged rájuk. Máskülönben, kérdezi magában Renée, tekintetével a borítót fürkészve, mit keresne a nyelvészeti könyvek polcán a Ji Csing, A változás könyve? Gondosan visszateszi oda, ahol találta.

Már éppen indulna, amikor nyüszítést hall. A sarokban, barna bársonypárnán kistestű kutya reszket. Valószínűleg fázik. Szuka. Ki tudja, mióta lehet itt. Ki tudja, miért nem ment oda hozzá, ahogy a világ összes kutyája tette volna a helyében. Renée egy szárazeledel-adagolót és egy vizestálat lát, mindkettő tele van: úgy látszik, valaki gondoskodott a kutyusról, amíg Gene kórházban volt. A lakást belepte a por, de nincs ürülékszag. A konyhából macskaajtó vezet ki a verandára, ott ki tud jutni a kutyus a kertbe, ha rájön a szükség. Renée letérdel, megsimogatja a kiskutyát, és megnézi a nyakában lógó medált. Az van ráírva: Rinata. Elmosolyodik. Meglát egy pórázt, és különösebb gondolkodás nélkül rácsatolja a kutyusra. Alig pár órája érkezett Cambridge-be, még össze van zavarodva az időeltolódástól, de máris van egy új barátnője. Rinata az ajándék, és Gene hagyta itt neki.

Valami zajt hall, összerezzen. A bejárati ajtó kinyílik, majd úgy csukódik be, mintha valaki teljes erőből bevágta volna. Rinata a farkát csóválja, de nem rángatja a pórázt, és nem próbál odaszaladni az újonnan érkezett vendéghez. A nő öles léptekkel közeledik, és úgy toppan oda Renée elé, mintha le akarná tartóztatni.

– Hát maga kicsoda?

– Én… elnézést, bejöttem… láttam, hogy nyitva van…

– Á, tehát ha egy ajtó nincs kulcsra zárva, az maga szerint feljogosítja, hogy bárhová bemenjen?

A nőnek nem túl barátságos a külseje. Az első meglepetés elmúltával Renée ráismer. Agnes Tarkowski az, akivel sosem voltak különösebben jóban.

– Nem… én… itt laktam, ebben a lakásban.

– Renée?

– Én vagyok. Agnes?

– Ne haragudj, drágám, nem ismertelek meg. Az idő mindannyiunk felett elrepül. – Agnes végigsimít a nyakán az ujjaival, mintha arra a radioaktív szénre akarna rámutatni, ami beépül a női epidermiszbe, és jó eséllyel elárulja az illető hölgy születési évét. Agnes nem vár választ, inkább tömören összefoglalja a helyzetet.

– Rendben, most, hogy megjöttél, teljesen fölösleges, hogy itt legyek. A kutya a tiéd, Gene külön a lelkemre kötötte, meglepetésnek szánta. Rólad nevezte el.

– Igazából Rinata a neve; olaszul azt jelenti, hogy újjászületett.

– Mindegy. Szuka, nincs ivartalanítva. Csinálj vele, amit akarsz.

Agnes Tarkowski sarkon fordul. Már majdnem az ajtónál jár, amikor megtorpan.

– Sajnálom, hogy már nem találtad életben Gene-t. A betegség szokatlanul beszédessé tette. Nagyon elfoglalt voltam, nem tudtalak időben értesíteni.

Excusatio non petita, accusatio manifesta,2 gondolja Renée. Miért mentegetőzik valaki olyasmi miatt, amivel senki sem vádolta? Szándékosan tartott távol, és most a szememre veti, hogy csak Gene halála után jöttem. Bunkó. Erőltetett mosoly mögé rejti a gondolatot.

– Pas de problèmes.3 Akkor holnapután találkozunk, ahogy megbeszéltük?

– Ha úgy gondolod, részemről rendben. Ott leszek. Hagyd csak nyitva az ajtót. Mármint húzd be magad mögött, ha elmész. Bocs, hogy nem várlak meg, sietek.

– Hogyne. Szép napot!

Agnes bevágja az ajtót, Renée-t pedig hirtelen rossz érzés fogja el. Minek jöttem ide? Hogy a múltban turkáljak? Egy olyan életben, ami már nem az enyém? Olyan jól megvoltam Párizsban, karriert csináltam, egyetemi tanár lettem, Franciaország legnevesebb felsőoktatási intézményének vezetőségi tagja.

Rinata felnyüszít, Renée kizökken a tűnődéséből.

Nem igaz. Nem érzi jól magát Párizsban. Normálisan boldogtalan, mert hagyta, hogy a boldogtalanság legyen a norma az életében.

Rinata a pórázt harapdálja. Mintha azt kérdezné: „Minek raktad rám, ha nem megyünk sétálni?”

– Még jó, hogy rád találtam, Rinata. Menjünk.

Halkan becsukja maga mögött az ajtót. Az utcán Rinata lelkesen szimatol, mindenkit farkcsóválással üdvözöl. Renée úgy dönt, hogy nagy kört tesznek, és a Charles River partján sétáltatja meg a kutyust. A part tele van piknikező vagy szundikáló diákokkal.

– Rinata, ugye, tudod, hogy te a sors tréfája vagy?

A kiskutya komoly képpel néz rá.

– Tudod, hogy a neved az én nevem kicsúfolása?

A kutya úgy mozdítja a fejét, mintha bólintana.

– És tudod, hogy a gazdád nagy tréfacsináló volt, és azért adta neked ezt a nevet, hogy szerencsét hozz nekem?

– A kutyája beszél olaszul?

Renée csodálkozva fordul hátra. Ötven év körüli férfit lát, aki megállt a biciklijével, hogy átengedje.

– Ön is beszél olaszul, méghozzá jó kiejtéssel.

A férfi a kezét nyújtja.

– Alfio Buonocorso a nevem, és igen, beszélek olaszul, mert olasz vagyok, egy csodálatos szigetről jöttem, egész pontosan Anacapriból. És ön?

– Francia vagyok, a nevem Renée, Renée Letilleux. De az olasz az első számú nyelvem, mert a nápolyi nagymamám nevelt.

– Nápoly! Ott jártam egyetemre. Ott lakott?

– Nem, a nagymamám kivándorolt Párizsba. De csodás emlékeket őrzök a nápolyi utazásainkról. Hajnalban ébresztett, hogy sétáljunk egyet a Borgo Marinariban a halászok és halászhajók között, azután betértünk valahová, és megettünk reggelire egy leveles tésztából készült sfogliatellát. Mindig megkértem, hogy vigyen el a Capodimonte Múzeumba, lecövekeltem a kép előtt, amin Szent Jeromos kihúzza a tövist az oroszlán talpából, imádtam.

– Ismerem azt a képet. Csak úgy süt belőle az emberség – bólint Alfio Buonocorso. – Most itt él Cambridge-ben?

– Itt éltem. Jó pár éve.

– És mi hozta ide újra?

Renée Rinatára pillant, aki Alfio Buonocorso cipőjét és nadrágszárát szaglássza.

– A jelek szerint valaki úgy döntött, hogy ideje újjászületnem.

1. Ha belegondolunk, hogy alig egy hónapja még…

IDEJE VAN A SZÜLETÉSNEK ÉS IDEJE A MEGHALÁSNAK

(Prédikátor könyve)

Párizs

Renée Letilleux most ért haza. Fáradt. Vagyis inkább kimerült, ez a helyes szó. Az utóbbi időben egyre gyakrabban fordul elő vele: este hazaér az egyetemről, és valami keserű érzés fogja el, bánja, hogy hagyta zátonyra futni az életét, akkor is, ha sokan az ellenkezőjét gondolják. Számos kollégája irigyli a karrierjét, és csodálja szellemes tanulmányait, azt, hogy modern szemmel tekint az antik görög kultúrára, és a klasszikusokat amolyan régi tükörnek tartja, amelyben megláthatjuk, mi történt velünk. De mi történt ővele? Ezt a kérdést sosem teszi fel magának. Már nem foglalkozik a vágyaival, mindig csak a teendőire gondol, az elérendő célokra. Az egyetemi karrierje érdekében Renée Letilleux mindenről lemondott. Önmagáról is. Ezért van, hogy már semmi sem tölti el örömmel, szinte semminek nem tulajdonít jelentőséget, minden untatja. Nemrég jelent meg egy új tanulmánykötete arról, hogyan mutatja be a házasélet nehézségeit a kései görög költészet: az ókori görögöknél, akárcsak nálunk, a párkapcsolat gyakran ellentétbe került az önmegvalósítással. A Palladasz pallosa, amely Renée kedvenc szerzőjének nevét viseli, felkerült a legnépszerűbb tudományos könyvek sikerlistájára; a kiadó ujjong örömében, a napilapok kulturális rovatában és a legtekintélyesebb folyóiratokban lelkes recenziók jelennek meg a kötetről. Renée végig sem olvassa őket. Unatkozik.

Az Académie Supérieure irányító testületének üléseit is unalmasnak vagy szégyenletesnek tartja. Itt képzik az ország vezető rétegét és értelmiségét. Azt gondolná az ember, hogy az ilyen összejöveteleken magasröptű eszmecserék folynak – de valóban így van? Itt egy kis ízelítő a kollégák – őt kivéve mind férfiak – elmés beszélgetéseiből. Renée az egyetlen nő, akit beválasztottak a testületbe.

– Jól van, uraim, elég volt a sok baromságból, azért legalább tíz percet illene rászánnunk a napirendi pontok megvitatására. – Ez Fabien Ernst, az igazgató. A „baromság” az esetleges alibivel kiegészített, változatos megcsalástörténetekre vonatkozik. Mindezt olyan fesztelenül mesélik, mintha kizárólag férfiakból állna a közönség. Mintha Renée ott se lenne. Mintha egy nőnek semmi keresnivalója sem lenne ott, és ha mégis ott van, nézzük levegőnek, fizessen meg a jelenlétéért.

– A jegyzőkönyvet Renée vezeti, így legalább titkárnősdit játszhat. Gyorsírással is írhatod, drágám, ha attól hitelesebbnek érzed magad a szerepben. – Ez Igor Duchamps, Renée pár éve kikosarazta, amit a férfi sosem bocsátott meg.

– Erről jut eszembe, Renée, a megbeszélés végén el kéne pakolni a kávéscsészéket, megcsinálod, ugye? Így legalább a háziasszonyt is eljátszhatod! Hahaha! – Pierre Pollou emeritus professzor harsány hahotázása világossá teszi, miről van szó: viccel, de csak félig. Micsoda tapintatlanság. Modortalan, felfújt hólyag. Renée-nek a szeme se rebben. Soha nem reagál az ilyesmire. Halvány mosolyt erőltet az arcára, ezzel többet mond minden vitriolos megjegyzésnél. Ő legalábbis így hiszi. Az eredmények nem ezt mutatják. Az oktató kollégák poénjai semmivel se jobbak, mint amiket a háza földszintjén található kiskocsmában lebzselő kártyásoktól lehet hallani, a Ménilmontant-dombon. Sőt, a kártyások legalább némi tiszteletet tanúsítanak az iskolázott nő iránt. Az ő többdiplomás kollégái többre becsülik, ha egy nőnek formás segge van, mint ha művelt.

Gyomorforgató. Nem azért tanult látástól vakulásig, nem azért írt könyveket, nem azért oktatott, hogy azután így bánjanak vele a munkahelyén. Eszébe jutnak a legkiválóbb lány tanítványai: nekik is el kell majd tűrniük az olyan kollégák bunkóságát, akik pusztán azért vannak annyira eltelve magukkal, mert férfinak születtek?

Renée már nem hisz a csodákban. Egy régi francia mondásban hisz: vivre plusieures vies dans une seule vie, azaz több életet élni egyetlen élet során. És tudja, hogy ebben az egyetemi életben már túl régóta fuldoklik. Minimum azóta, hogy húsz éve eljött Cambridge-ből.

A megbeszélés után Renée hazasétál az esőben: muszáj gyalog bejárnia Párizs egy részét, hogy szívjon egy kis friss levegőt, hogy kiszellőztesse az egyetemet az életéből. A séta romantikájából sokat elvesz, hogy a szél folyton kifordítja az esernyőjét. Az otthonától pár sarokra dühösen bevágja egy kukába, a fejére rántja az esőkabát kapucniját, haladjunk. Így szoktuk, a szerelmekkel is azt csináljuk, amit az esernyőkkel: ha már nem lehet megjavítani, jobb, ha eldobjuk. Így tett ő is húsz éve, amikor lejárt a posztdoktori ösztöndíja a Harvardon, és úgy döntött, hazatér, maga mögött hagyva a szerelmet, ami már nem működött. Nem hozta magával, mert egyszerűbb volt ott hagyni, mint az elromlott tárgyakat, amiket már nem akarunk megjavíttatni. Eldobjuk a régit, és újjal helyettesítjük, a tervezett amortizáció kérdésével pedig inkább nem foglalkozunk. Legfeljebb a végén majd az újat is kidobjuk, ahogy az elődjével tettük. A konkrét esetben Renée és Gene között már nem volt meg az a kifinomult, észrevehetetlen egyensúly, ami egy nagyon nyitott kapcsolatot szabályoz, folyamatosan elhárítva a kölcsönös féltékenységet.

Súlyos hiba volt eljönni. Attól kezdve semmi sem működött rendesen az életében. Félresiklott szerelmek egész gyűjteménye. Amikor visszatért Párizsba, előbb eljátszotta a femme fatale-t, és halomra törte a szíveket, erről lett híres. Azután ráunt, volt két „komoly” – értsd: unalmas – kapcsolata, azoknak is véget vetett, a második kapcsolat közben nagy titokban újra összejött Gene-nel, de hiába, az egyensúly örökre eltűnt. Ezután a férfiakat a költészettel helyettesítette, amely soha nem okoz csalódást. Most azok a szerzők a barátai, akiket olvas és tanulmányoz. És mivel azt, hogy otthon, a négy fal között mi hibádzik, csak mi tudjuk – a vendégek nem látják –, az egyetemi kollégái úgy bánnak vele, ahogy ő bánik másokkal; meg kell fizetnie a femme fatale-szerepért, a jelenlétében örökösen a hódításaikkal meg a férfiúi teljesítményükkel büszkélkednek: ebből majd tanul ez a vámpír, aki soha egyetlen pillantásra sem méltatta őket. Mások szerelme mindig zöldebb, de ez csak optikai csalódás, pont úgy, mint a szivárvány, amely jól kineveti Párizst, őt és mindenkit, aki hozzá hasonlóan elszántan masírozott a zuhogó esőben, holott mostanra már el is állt. Mások mi magunk vagyunk. És bármit állít is Jean-Paul Sartre, nem a másik ember a pokol, hanem mi magunk.

Belép a lakásba: ez az ő birodalma, menedéke. Ebben a pillanatban még nem ismerte fel, és ha valaki felhívná rá a figyelmét, tiltakozna: de bizonyos értelemben a lakása egyben a pokla is, a börtön, amit saját magának épített.

Ezt a lakást még az olasz nagymamája vásárolta, aki egészen fiatalon vándorolt ki Párizsba. Volt egy vulkánfíber bőröndje, meg két keze és egy fürge agya, amivel dolgozhatott. A nagymama azért választotta a Ménilmontant-negyedet, mert messziről, a magasból akarta csodálni Párizst, miután egész életében ott kereste kemény munkával a kenyerét. Renée bekapcsolja a laptopot, épp elindítaná a „Jazz in Paris” lejátszási listát, amikor felfigyel egy értesítésre. E-mail érkezett a privát címére. Fura. Kevesen ismerik ezt a címet, és még kevesebben használják. És ami még furább: nem ismerős a feladó neve. Tarkowski… talán az a fiatal kutatónő, aki pár hete úgy ráakaszkodott az új könyve bemutatóján? A fiatalok hihetetlenül ügyesen lelnek fel minden lehetséges és lehetetlen információt a neten. Nyilván össze akar barátkozni vele, hogy azután valami szívességet kérjen. Most nincs olyan lelkiállapotban, hogy segítségkérésekkel foglalkozzon. Kimegy a konyhába, és megmelegíti a vacsoráját, amit nagy gondossággal készített el vasárnap este, amikor megtervezte az egész heti menüt. Majd később elolvassa az e-mailt, vagy talán holnap reggel. Leteszi a kanapé karfájára a tányérját, benne a gyökérzöldségekből álló raguval és a gesztenyével töltött, kicsontozott fürjjel. Ez volt az egyik olyan recept, amit a nagymamája felvett az étterem étlapjára. A nagyi azért volt sikeres Párizsban, mert könnyed, mediterrán stílusban dolgozta fel a helyi alapanyagokat. Most talán elborzadna, ha látná, hogy az unokája a mikróban melegíti fel az ételt, de nem biztos. Modern felfogású, nyitott gondolkodású, kalandkedvelő nő volt. És harcias természetű. Amikor Párizsba jött, nem hozott magával mást, mint friss gyászát, félárva lányát és egy láboskészletet. Főzött egy óvodában, egy kórházban, azután a megtakarításaiból nyitott egy helyet, egy aprócska bisztrót a rue Pierre Poivre-on. Renée találomra kivesz egy könyvet a nagyi bőröndjéből, amit dohányzóasztallá alakított át, miután kivágta a hosszabb oldalait, hogy beleférjen a kis lakásba bezsúfolt könyvek egy része. Lehunyt szemmel rábök az egyik lapra. Kinyitja a szemét, és ezt olvassa: „Ideje van a születésnek és ideje a halálnak, ideje az ültetésnek és ideje a kiszakításnak.”

Valahányszor kiszakítunk egy zöldséget a földből, a zöldség meghal, és ezt azért teszi, hogy mi éljünk. Renée komótosan ízlelgeti a gesztenyedarabokkal megtöltött, párolt fürjhúst meg a paszternákból, répából és zellergumóból álló, egészséges köretet, miközben a Prédikátor könyvének mondata jár a fejében. A gondolat akkor is ott kering az agyában, amikor átnézi a másnapi órájához készített jegyzeteit, amikor lecsukja a laptop fedelét és kikapcsolja a zenét, és amikor lefekvéshez készülődik. Talán én vagyok a zöldség, amit ki kell szakítani, mondja magában. Ez csak egy futó gondolat. Nem. Reménység is, vallja be magának, és álomba merül.

Manhattan

Ailìn Yang az íróasztalnál ül a 72. utca és a West End sarkán található lakása dolgozószobájában. Amikor New Yorkban van, reggel bemegy a munkahelyére, Brooklynba, de délutánonként szívesen élvezi azt a kiváltságot, hogy otthonról dolgozhat. A nagy, egész falat betöltő ablakból a Hudson torkolatára lehet látni, az előtérben, a folyón túl Hoboken és Jersey City, a háttérben az Ellis Island, a Liberty Island és a Staten Island, és a jövő-menő kompok, amelyeket mintha csak egy díszlettervező helyezett volna oda, hogy emlékeztessen rá, New York tengerparti város. Sok vendége azt hiszi, hogy ez a tengeri jelenet csak optikai illúziót nyújtó poszter, aztán meg kell csípniük magukat, amikor rájönnek, hogy csakugyan ilyen mesés panoráma tárul eléjük a naplementére néző, tizenkettedik emeleti nagy ablakból. Van, aki azt kérdezi, miért nem a nappaliját rendezte be ott, ahol ilyen lélegzetelállító kilátásban lehet része; mire Ailìn mindig azt válaszolja, hogy az ideje nagy részét a dolgozószobában tölti, és ő maga akarja kiélvezni a látványt, ha nem is napi huszonnégy órában, de legalább naplemente idején.

Éppen az újonnan beérkezett curriculumokat értékeli. Tudja, hogy többes számban curricula lenne, de megenged magának némi szabadságot, mert bár csaknem negyven éve él Amerikában, azért mégis csak a kínai az anyanyelve.

Noha épp nemrég vett fel öt embert, és a Thai.Lordsnak pillanatnyilag nincs szüksége újabb munkaerőre, most azért böngészi az önéletrajzokat, mert bűntudata van.

Még sosem tett ilyet.

De amikor arra a vezetéknévre esett a pillantása, nem tudott ellenállni. Behívta interjúra a lányt, és amikor meglátta, megdöbbentette a hasonlóság. Nem tett fel kérdéseket neki. Mármint személyes természetűeket. A divat fogalmáról, a mai haute couture-ről és prêt-à-porter-ról beszélgetett vele; belenézett a vázlatfüzetbe, amit a lány magával hozott, azután felvette.

Próbaidő nélkül.

Ez kivételezés.

Márpedig ő nem kivételez senkivel.

Az ördögbe is. Pont ezért érdemli meg, hogy egyszer, egyetlenegyszer megtegye a karrierje során. Milyen unalmas, ha valaki soha nem követ el semmi helytelen dolgot. És ha már itt tartunk, még mindig jobb, ha mi kivételezünk valakivel, mint ha velünk kivételeznek. Kevésbé vagyunk zsarolhatóak.

Ördögi módon bármivel próbálja is Ailìn elhallgattatni a lelkiismeretét, nem megy. Tehát itt biztosan valamiféle tudattalan mechanizmus működik, mert Ailìn Yang nem szokott gonoszkodni, a legkevésbé sem: nyilván a tudattalanja cselekszik, amikor ahelyett, hogy azt a szövetet szerezné be az ifjú gyakornoknak, Alienor Petrovnak, amit kért, egy hasonló, de nem teljesen ugyanolyan összetételű anyagot rendel meg. Az üvegszál merevebbé teszi majd a szövetet, de drága Alienorom, „itt mutasd meg kiválóságodat”,4 ahogy Dante mondaná: a nehézségek rávilágítanak majd a tehetségedre, amely mindenki előtt megmutatkozik, ezáltal vitathatatlanná válik, és ez engem is feloldoz.

Engem, aki elsősorban azért vettem fel a lányt, mert gyakorlatilag biztos vagyok benne, hogy életem egyik nagy szerelmének, Eugene Petrovnak a lánya. Párizsban találkoztam ezzel az elragadó férfival, amikor kezdtem ismertté válni a divatvilág kulisszái mögött, mert a rivaldafénybe soha nem kívánkoztam. Bár ragyogó elme és felejthetetlen szerető volt, idővel megszöktem előle. Másfelől valóságos pók volt, amelyik szorgosan szövi a hálóját, és én pontosan tudom, hogy ha megint találkoznánk, újra meg újra belegabalyodnék a hálójába. De nem akartam egész életemben az övé lenni. Csakis a magamé akartam lenni, és ez most is így van.

Ebben valószínűleg hasonlítunk egymásra a lánnyal, gondolja Ailìn, mert nyugodtan eljátszhatná apuci kislányát, ehelyett itt mászkál egy gyakorlatilag üres önéletrajzzal, és egy vázlatfüzettel, amely megvalósíthatatlan ruhák terveivel van tele, és ezekkel próbálja kivívni a jogot, hogy önmaga lehessen.

Ailìn lecsukja a laptop fedelét, és úgy fordítja az irodaszékét, hogy élvezze a havi ötezer dolláros naplementét. Épp most olvasta el a lakástulajdonos e-mailjét, amelyben értesíti, hogy a következő hónaptól hatezer dollárra emelkedik a naplemente ára. Micsoda mélységesen értelmetlen város, sóhajt fel. És mégis valamiféle kollektív őrületbe kerget és magához láncol mindenkit, férfiakat és nőket egyaránt. New York rosszabb, mint a legrosszabb férfi.

Brooklyn

Alienor Petrov bosszúsan félredobja a zöld szövetdarabot, amihez az üvegszál mellett négy százalék újrahasznosított merinógyapjút használt a gyártó, hogy a fenntarthatóság látszatát keltse.

Ebből az anyagból lehetetlen megvarrni a modelljét. Azt kérte a beszerzőtől, hogy fémszálas anyagot biztosítson neki, tizennyolc százalék merinógyapjúval keverve, ami lágy esést ad a szövetnek, és könnyen kezelhetővé teszi.

De hiába.

A beszerző, Ailìn Yang egyben a HR-igazgató is, aki felvette a céghez, és ez a multitasking szerep mindent elmond róla: a vállalati érdek megszállottja. Hogy takarékoskodjon a Thai.Lords nevű, bangkoki székhelyű startupcégnek, amely mindent négy feltörekvő nemzetközi márkára tett fel, a kifutók négy leendő gurujára, Ailìn ezt a gyengébb minőségű, kevert textíliát választotta, amellyel egyszerűen lehetetlen dolgozni. Csakis azért, hogy rossz színben tüntessen fel a senior designer előtt, morgolódik magában Alienor. Még csak pár hete vették fel a prêt-à-porter csodagyerekeinek startupjába, de azonnal alkalmazkodott a vállalati kultúrához, és megtanulta, hogy itt vissza kell fojtania az érzéseit. Ez egyébként többnyire nem esik nehezére: csaknem harminc éve gyakorolja. Ráadásul ettől függ a karrierje, amelynek még csak az elején jár.

Körbenéz a válaszfalak nélküli teremben. Senki sem vette észre ingerült mozdulatát. Újra kézbe veszi az anyagot, és szabni kezdi.

Holnap reggel nyolcra készen kell lennie a kollekciója első darabjával, a köpeny-kabát-stólával. Húsz órája van, és ebből legalább hatot pihenéssel szándékozik tölteni.

Mihelyt leadta a mintadarabot, ki kell vennie egy nap szabadságot. Elutazik Cambridge-be az apjához. Felsóhajt. Sok dolog van, amit soha nem bocsátott meg az apjának, és ezek egyike, hogy felfedte előtte, mit jelent az a furcsa keresztnév, amelytől a kínos leleplezés előtt valódi hősnőnek, földönkívülinek érezte magát. Azután Gene életében először meglátogatta az intézetben, ő sietve kibontotta az ajándékot, amit hozott neki, és micsoda csalódás érte, amikor meglátta, hogy egy könyvet kapott: Aquitániai Eleonóra, vagyis Aliénor d’Aquitaine életrajzát, amelynek csak a borítójára emlékszik, mert soha nem olvasta el. Hogy kedvet csináljon a könyvhöz, Gene elmagyarázta, hogy a nevének semmi köze az alien szóhoz, valójában attól a 12. századi hercegnőtől ered, aki a lovagi szerelem fogalmát megalkotó költők mecénása volt, és aki elindította Franciaországot afelé, hogy a romantika hazája, a szerelmesek Mekkája legyen.

Alienor Petrov tojik a szerelemre.

Tojik arra, hogy tetszik-e másoknak és saját magának, tojik az anyjára, aki mihelyt megszülte, bedugta egy apácák által működtetett intézetbe, tojik Gene-re, aki akkor ért oda, amikor ő tizenegy éves volt, és annyit mondott, hogy „Szia, én vagyok az apád”, tojik a könyvekre, amiket az apja szentként tisztel, mintha mindegyikben ott rejlene az élet értelme. És tojik a többi nőre. Az összesre, legyen fiatal, öreg, szép, csúnya, slampos vagy elegáns. Mert a könyvek mellett a nők vették el tőle mindazt, ami a szüleiből maradt: egy Casanova-szindrómás intellektuelt, aki csak zavartan és nehézkesen tudott kapcsolatba lépni vele, mintha egy bombával lenne dolga, amit nem képes hatástalanítani. Az apja, noha ő ezt hivatalosan nem tudja, pontosan az, amit a franciák jellegzetes, képmutató eufemizmussal tombeur de femmes-nak neveznek: olyan férfi, akinek a lába előtt hevernek a nők. Valamennyien, kivéve őt, Alienort, a földönkívülit, aki mindig ellenállt neki, és ez így is marad.

Először is, amikor Gene megjelent az életében, hiába követelte magának az apai címet, ő soha nem adta meg neki. Mindig csak Gene-nek szólította. Kerek perec megmondta, hogy soha nem fog vele lakni, az ő otthona az intézet, nem baj, hogy ott vannak az apácák, ők legalább szeretettel nevelték, amit az anyjától sosem kapott meg, az apja pedig csak akkor akarta megadni, amikor már kifutott az időből. Az ember nem költözik el máshová tizenegy éves korában csak azért, mert egy szép napon betoppan hozzá egy fickó, aki nagyon hasonlít rá, és így szól hozzá: „Én vagyok az apád, csomagolj.” Elkéstél, kedvesem. Legfeljebb abba vagyok hajlandó belemenni, hogy együtt utazgassunk, mert az apácáknál csak a YouTube-on láthatom a világot. De ha vége, akkor kösz mindent, és mindketten szépen hazamegyünk a saját otthonunkba. Hogy még a kíváncsi járókelők is értesüljenek róla, mennyire tojik mindenre és mindenkire, férfira, nőre egyaránt, Alienor Petrov egy pókhálót tetováltatott a nyakára, amely az arca egy részét is befedi, fölötte pedig ott libeg egy nagy, pók alakú piercing, ami a füléből lóg le. Az a szobor ihlette, amelyet a londoni Tate Modern előtt látott, amikor tanulmányi kiránduláson volt Gene-nel. A hatalmas, csaknem tíz méter magas pók egy francia szobrásznő, Louise Bourgeois alkotása, aki szellemesen a Maman címet adta neki.

Alienor Petrov tojik a szeretetre és minden egyébre, még most is, hogy Gene, az a vén, roskatag Casanova ágynak esett. És nem egyszerű nátháról van szó. A Trinity Hospitalban fekszik, nem árulta el, mi baja, de egy bizonyos Agnes felhívta Alienort, és közölte vele, hogy az apja súlyos állapotban van. Alienor gyorsan rákeresett a Google-ön, és azt látta, hogy ez a kórház egyes rákfajtákra szakosodott. Basszus. Pont most, amikor elkészítheti az első minikollekcióját, tíz darabot a 2025–26-os őszi-téli szezonra. Minden erejével erre kellene koncentrálnia. Ki kellene iktatnia minden zavaró tényezőt. Basszus, basszus, basszus.

Cambridge

Alfio Buonocorso dühös. Jó barátja, Gene Petrov nem jelent meg a szokásos heti találkozójukon a Shinben, a Massachusetts Avenue koreai teaházában. Gene és Alfio egy egész héten át készülnek, geopolitikai aktualitásokkal foglalkozó cikkeket olvasnak a világ legjelentősebb napilapjaiban és folyóirataiban. Hétfőnként megvitatnak egy témát, amit három közül sorsolnak ki: Ukrajna és Oroszország, Izrael és Gáza, de vannak specifikusabb, a nemzetközi helyzetre látszólag kisebb hatást gyakorló kérdések is, például az, hogy Ecuadorban egyre veszélyesebb a mindennapi élet, ami azonban az albán maffia révén sajátos befolyással van Európára. Aki kettejük közül elismeri, hogy a másik felkészültebbnek bizonyult, az fejet hajt, és állja a cechet. Gene nem jött el, és a mobilját sem veszi fel. Alfio feláll, hogy kifizesse a számlát, és ebben a minutumban lép be Aràn, az egykori segédkönyvtáros, aki néhány hónapja ment nyugdíjba. Aràn az a tipikus nyugdíjas, aki képtelen elszakadni a múlttól, és mindig ott lebzsel a munkahelye környékén, noha a pályafutása éppenséggel nem mondható makulátlannak. Alfio, hogy lefoglalja valamivel, kihasználja a tudását, és időnként némi alkalmi munkát bíz rá a University Bookstore-ban.

– Hahó, Alfio, hát te mit csinálsz itt egymagadban?

– Jó napot, Aràn. Minden rendben?

– Beszélj csak nyíltan velem. Tudom, hogy senkit nem szeretsz meghívni az asztalodhoz, a professzort kivéve. Érthető: a könyvesboltod bevételének a fele Gene-től származik. Én sosem vásároltam könyveket, csak olvasom őket. Ha egyszer-egyszer leülnél velem beszélgetni, nem bánnád meg.

– Aràn, gyere el holnap a könyvesboltba, rendbe rakhatnád a hibás és akár kilencven százalékkal leárazott példányok polcát, meg a használt könyvek részlegét is, így legalább a saját szemeddel láthatod, hogy a műveltség megszerzéséhez nem kell tönkremenni anyagilag. Meghívhatlak egy kávéra?

A Shin eleinte csak különleges teákat kínált, de kénytelen volt gyorsan alkalmazkodni a koffeinhiánytól azonnal kikészülő városlakók igényeihez.

Aràn már-már igent mond, de meggondolja magát.

– Nem, köszönöm. Jól láttam, hogy éppen távozni készültél? Elkísérlek egy darabon.

Alfio bosszúsan fintorog. Be akart ugrani Gene-hez, hogy lássa, jól van-e. De nem akarja magával vinni Arànt. Nem biztos, hogy Gene szeretné, ha ott lábatlankodna. Aràn könyvtolvaj hírében áll: egyszer felfüggesztették segédkönyvtárosi állásából a Harvard világhírű könyvtárában, a Widenerben, amikor nagy botrányt kavart, hogy eltűnt néhány könyvritkaság; bár a köteteket megtalálták, és Arànt visszahelyezték az állásába, rajta maradt a bélyeg. Ráadásul azon az elhíresült éjszakán, 1990. március 18-án, amikor Bostonban elkövették a 20. század művészettörténetének legnagyobb képrablását, Arànt megállították a rendőrök, amint éjnek évadján a régi töltésen biciklizett, nem messze az Isabella Gardner Museumtól, ahol épp ekkor loptak el tizenhárom felbecsülhetetlen értékű műalkotást, köztük három Rembrandtot és egy Vermeert. „Miért, nem bringázhatok egyet éjszaka, ha nem bírok elaludni? A kardiológus mondta, hogy jót tesz, ha taposom a pedált”, magyarázkodott. De aztán kiderült, hogy nem sokkal korábban Aràn beugrott egy barátjához, aki éjjeliőr volt a múzeumban, és ugyanez az ember másnap ott szerepelt a világlapok címoldalán, mert ő nyitotta ki a kaput a magukat rendőrnek álcázó tolvajoknak. A baráti találkozót rögzítette a múzeum egyetlen kültéri kamerája, Aràn azonban nem tett róla említést a rendőröknek, akik megállították. Ha volt is valami összefüggés Aràn látogatása és az álrendőrök akciója között, az sosem nyert bizonyítást, Aràn pedig ettől kezdve azt állította magáról, hogy ő az a jóravaló polgár, akit egyszerűen üldöz a sors, és örökösen szerencsétlen félreértések áldozata lesz. Ez az oka – továbbá elhanyagolt külseje és ócska ruhái –, hogy Aràn nem túl népszerű ember, így inkább a közösségi oldalakon éli ki magát.

Alfio már ráunt a beszélgetésre, és elindul a Massachusetts Avenue-n nyugat felé, a könyvesbolt irányába. Aràn követi.

– Tudtad, hogy írtam egy cikket a gázai válságról?

– Nagyszerű, gratulálok, Aràn, és hol jelent meg?

– A Facebook-oldalamon.

Alfio megtorpan, és a dilettáns szakértő vállára teszi a kezét.

– Hallgass ide, Aràn, nem állíthatom biztosan, hogy a Foreign Affairs, a The Economist, a Limes, a Le Monde Diplomatique és a TLS színvonalasabbak a te Facebook-oldaladnál, de az a helyzet, hogy én ezekből a forrásokból táplálkozom. Sok sikert a közösségi oldalakon megjelenő cikkeidhez, de most bocsáss meg, sietek.

Aràn sértődötten vág vissza.

– Jól van, ti vagytok a hivatalos kultúra képviselői, vonuljatok csak vissza az elefántcsonttoronyba! Csak aztán ne sírjatok, ha a világ megváltozik, és ti észre sem veszitek.

Alfio már messze jár. Horatius kilencedik szatírájára gondol, arra, amelyben a fűzfapoéta ráakaszkodik a híres költőre, és a zöngeményeit szavalva követi Róma utcáin.

Milyen mulatságos jelenet! Vissza kell tennie Horatius szatíráit a kirakatba, egy ilyen klasszikus mindig aktuális marad: elegendő lerántani a tógát a szereplőkről, mai ruhákba öltöztetni őket, és máris rálelünk az összes jelenkori embertípusra, beleértve azt is, aki a nemzetközi politikai válságok szakértőjének képzeli magát.

Aràn bosszúsan nézi, amint Alfio hosszú, sebes léptekkel távolodik, mialatt ő mozdulatlanul áll a járdán, két lépésre a koreai teaháztól. A fenébe, hagynia kellett volna, hogy meghívja egy nagy csésze kávéra, most fizetheti magának. Manapság egy nyugdíjas segédkönyvtárosnak háromszor is meg kell gondolnia, mire költ.

Tartalom

Előszó

1. Ha belegondolunk, hogy alig egy hónapja még…

2. Most. Hol is tartottunk?

3. Mindeközben a Putnam Avenue-n

4. Családi tradíciók

5. Stratégiai hétfő

6. Pletykák a megboldogultról

7. Hölgyek villásreggelije

8. Zajlik a munka

A Farewell to Books 0. epizód – Welcome everybody!

9. Mindeközben Firenzében…

A Farewell to Books 1. epizód – Géraldine

10. Mondd ki a nyilvánvalót

A Farewell to Books 2. epizód – Ailìn

11. A férfi, aki szerette a nőket

A Farewell to Books 3. epizód – ALEGRA

12. Ládák és papalagi

A Farewell to Books 4. epizód – Giulia

13. A legrosszabb szándékkal

A Farewell to Books 5. epizód – Josephine

14. Párizs, te drága

15. Az ügyvéd a szomszédból

16. Amikor nincs otthon a macska

A Farewell to Books 6. epizód – Az olasz írónő

17. A vasárnapi villásreggeli

18. Húszezer könyv a Harvard alatt

A Farewell to Books 11. epizód – Benedetta

19. Szalma, fa, tégla?

A Farewell to Books 19. epizód – Renée

20. A chouquette eleganciája

21. Nem akartam ilyen anya lenni

A Farewell to Books 23. epizód – Agnes

22. A pezsgőcímkék is tudják (olykor)

A Farewell to Books 29. epizód – Hannah

23. A hiábavaló áldozat értelme

24. Bűnhődés, bűn nélkül

25. Hűs víz lágy, tiszta sodra

A Farewell to Books 43. epizód – Alienor

26. Micsoda mázli!

27. Az EGY a sűrített sokaság

28. A kirakós hiányzó darabja

29. Rosszat gondolni valakiről nem szép dolog, de mindig hasznos

30. Marylin keservei

31. A ladyk visszavágnak

32. Telitalálat

33. Fantozzi, a könyvelő

Epilógus

Függelék – Nyolc recept, amit az írónőnek nem volt kedve megírni

Az Italian Dream koktél

Renée gyökérzöldségraguja és gesztenyével töltött fürje

Máj Portnoy módra

René quiche Lorraine-je

Alienor csokoládés éclairje

North End-i pangattò

A chouquette, ami megtérítette Alienort

Maine-i homár Renée házi majonézével

Köszönetnyilvánítás és kulisszatitkok

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Fira Sans Extra Condensed – SIL Open Font License

Libertinus Sans – SIL Open Font License

Proza Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Proza Libre – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License