A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kiera Cass: The Betrayed

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2021

Fordította: Gondáné Kaul Éva

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2021 by Kiera Cass

Map by Virginia Allyn

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-312-5

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

Tarának, aki fiatal felnőtt korunk óta hallgatja a fiatal felnőtt történeteimet. Napsugaram, olyan sok közös viccet tudnék ide beszúrni… Inkább te írd le a kedvencedet a kipontozott helyre:

…………………………………………………………………………………………………………………………………………………………………………

Haha! Jóságos ég, én is pont erre gondoltam!

A KOROAI TÖRTÉNELEM KRÓNIKÁIBÓL

1. KÖNYV

Ezért, koroaiak, őrizzétek meg a törvényt,

Mert ha egyet megszegünk, mindegyiket megszegjük.

Egy

A hintó sebesen haladt az úton. Kinéztem a kis hátsó ablakon, hátha jön valaki utánam. Aztán eszembe jutott, hogy ez egy nevetséges gondolat. Senki sem maradt Koroában, aki követne engem. Már senki.

Silas, a férjem, halott, akárcsak a szüleim. Volt még néhány barátom az udvarban, de ők inkább Jameson király pártján állnak. Főleg, miután elhagytam őt aznap este, amikor meg akarta kérni a kezemet. Ami pedig Jamesont illeti… úgy tűnt, hogy legalább az ő bocsánatát sikerült elnyernem, amiért megszöktem egy közemberrel. Ráadásul egy idegen közemberrel. Delia Grace elfoglalta a helyemet a király oldalán, és én nem akartam oda visszakerülni. Több ember nem volt, aki számított. Akik most fontosak voltak nekem, itt ültek velem a hintóban. Mégis hátranéztem.

– A felnőtt életem nagy részében én is ezt csináltam – jegyezte meg az anyósom, Lady Eastoffe, és a térdemre tette a kezét. A szemben lévő ülésen a sógornőm, Scarlet aludt. De még álmában is látszott rajta, hogy egy szempillantás alatt kész lenne felriadni. Ezt a viselkedést a támadás óta sajátította el.

Az oldalsó ablakon kinézve Etant láthattam, aki lóháton kísért minket. Büszkén ült a nyeregben, és továbbra is nagyon idegesítőnek tartottam az egész lényét. A testtartásán látszott, hogy a ködös tájat fürkészi, és a veszélyről árulkodó hangok után fülel.

– Remélem, ha ennek az útnak vége, többé nem kell állandóan magunk mögé lesnünk – jegyeztem meg.

Lady Eastoffe, illetve most már az anyám, bólintott, és borús pillantással nézett Scarletre.

– Ha Northcottékhoz érünk, remélhetőleg megtaláljuk a módját, hogy Quinten király elé álljunk. Azután minden elintéződik… Vagy így, vagy úgy.

Nagyot nyeltem, és elgondolkodtam a szavak komor jelentésén. Eljön a nap, amikor vagy győzedelmesen kisétálunk Quinten király palotájából, vagy soha többé nem jövünk ki onnan. Az új anyámra néztem, és még mindig megdöbbentett a gondolat, hogy önként belépett egy olyan házasságba, ami szoros közelségbe hozta őt egy gonosz királlyal. De hát a tudtomon kívül én is ugyanezt tettem.

Az Eastoffe család tagjai Nagy Jedrecknek, Izoltánia első királyának a leszármazottjai voltak. Izoltánia mostani uralkodója, Quinten király Jedreck első fiának a leszármazottja, de nem az első gyermekének. Eastoffe-ék Jedreck harmadik fiától származtak. Csak a jó öreg Etan, aki Northcott, dicsekedhetett olyan vérvonallal, amely Jedreck elsőszülött lányáig vezet vissza. Ezt a lányt kihagyták az öröklésből egy fiú kedvéért.

De akármi is történt a múltban, Quinten minden Eastoffe-ra és Northcottra úgy tekintett, mintha fenyegetést jelentenének az uralmára, és az uralkodói vérvonalára, amelynek egyébként gyorsan vége lesz, ha a fia egészségi állapota nem javul.

Én ezt nem értettem.

Nem tudtam felfogni, miért űzi el, sőt gyilkolja meg azokat az embereket, akiknek királyi vér csörgedezik az ereiben. Hadrian hercegről nem lehetett azt állítani, hogy kicsattan az egészségtől, és ha Quinten király meghal, mert ő is halandó, akkor valakinek át kell vennie a trónt. Nem láttam értelmét annak, hogy kiirtja azokat, akik jogos igényt tarthatnak rá.

Tehát most itt voltunk, és be akartuk bizonyítani, hogy nem hiába haltak meg azok, akiket elveszítettünk. Ugyanakkor tudatában voltunk annak, hogy könnyen elbukhatunk.

– Ki van ott? – hangzott fel egy kiáltás, ami túlharsogta a kerekek zörgését. A hintó megállt. Scarlet azonnal felült, és a szoknyája alól előkapott egy kis kést. Nem is tudtam, hogy a ruhájában rejtegeti.

– Katonák – mordult fel Etan. – Izoltániai katonák. – Aztán fennhangon így szólt: – Etan Northcott. Katona vagyok őfelsége…

– Northcott? Te vagy az?

Láttam, hogy Etan arca ellazul. Összehúzta a szemét, és hirtelen sokkal nyugodtabb lett.

– Colvin? – kiáltotta vissza. Nem jött válasz, és ezt igennek véltem. – A családomat kísérem haza Koroából. Már biztosan hallottál a nagybátyámról. Az özvegyét és a lányait viszem haza.

A katona néhány másodpercig döbbenten hallgatott.

– Az özvegyét? Csak nem azt akarod mondani, hogy Lord Eastoffe halott?

A ló megugrott Etan alatt, de gyorsan megállította.

– De igen, meghalt. És a fiai is. Az apám megbízott, hogy a család többi tagját helyezzem biztonságba.

Kínos csend következett.

– Részvétem a családodnak. Átengedünk titeket, de ellenőrzést kell tartanunk. Ez a szabály.

– Természetesen – válaszolta Etan. – Megértem.

A katona közelebb jött, hogy megvizsgálja a hintónkat, egy másik pedig megkerülte azt, és a kocsi alá nézett. A hangja alapján felismertem, hogy az nézett be hozzánk, aki Etannel beszélt.

– Lady Eastoffe… – A katona meghajtotta a fejét anya felé. – Részvétem a veszteségéért.

– Köszönöm a törődését. És a szolgálatát – válaszolta az anyám.

– Szerencséjük van, hölgyeim, hogy a legjobb regiment fogadja magukat Izoltániában – közölte a katona, és kidüllesztette a mellkasát. – Ezen az úton hemzsegni szoktak a koroaiak. Alig két hete felgyújtottak egy határfalut. Ha magukra támadnak, nem tudom, mi történt volna.

Nagyot nyeltem, lesütöttem a szemem, aztán felnéztem a katonára. Láttam rajta, hogy a fejében gyorsan összeáll a kép. Hirtelen mindent elárult neki egy ismeretlen hölgy jelenléte az Eastoffe családban, és az irány, ahonnan jöttünk. A katona rám sandított, majd Etanre nézett, megerősítést kérve.

– Silas kuzinom özvegye – magyarázta Etan.

A katona megcsóválta a fejét.

– Nem tudom elhinni, hogy Silas elment… És hogy megnősült, tette hozzá, és megint rám nézett. – Láttam rajta, valójában azt nem tudja elhinni, hogy Silas egy koroait vett feleségül. – Szerintem mindenki így érezne.

Aztán a katona rosszalló pillantása megenyhült.

– Nem hibáztatom, hogy el akart onnan szabadulni – jegyezte meg, és a mögöttünk lévő út felé intett a fejével. – Nem nagyon követem, mi folyik Koroában, de még így is hallom a híreket arról, hogy a királyuk teljesen megbolondult.

– Valóban? – kérdezte Etan. – Nem hiszem, hogy valaha normális volt.

A katona felnevetett.

– Ebben egyetértünk. De úgy tűnik, valami lány visszautasította, és azóta még kiszámíthatatlanabb. A hírek szerint fejszével nekiesett az egyik legjobb hajójának, méghozzá a folyónál, ahol mindenki láthatta. Azt is hallottuk, hogy lett egy új kedvese, de egyáltalán nem hűséges hozzá. Rebesgetik, hogy néhány hete felgyújtotta a palotáját.

– Jártam abban a palotában. A tűz csak javítani tud rajta.

Minden akaraterőmre szükség volt, hogy csendben maradjak. Jameson még a legrosszabb lelkiállapotában sem akarná elpusztítani a koroai építőművészet csúcsát jelentő Keresken-kastélyt.

Csak egyetlen hír okozott volna fájdalmat, ha igaz: az, hogy Jameson Delia Grace háta mögött más lányokkal is találkozgat. Szegény Delia Grace azt hitte, hogy megkapta, amit akart, de nagyot tévedett.

A katona jót nevetett Etan szellemes megjegyzésén, aztán elkomorodott.

– Mivel ilyen kiszámíthatatlan lett, attól tartanak, hogy bármikor bekövetkezhet egy invázió. Ezért kell ellenőriznünk a járműveket, még azokét is, akikben megbízunk. Úgy tűnik, hogy az őrült Jameson király a mostani állapotában bármire képes.

Éreztem, hogy elpirulok, és haragudtam magamra miatta. Ebből természetesen egy szó sem volt igaz. Jameson nem volt őrült, és nem tervezett inváziót, vagy bármi hasonlót… De a katona gyanakvó arca láttán jobbnak láttam, ha magamban tartom ezeket a gondolatokat.

Anya a térdemre tette a kezét, és kiszólt az ablakon át a katonának.

– Nos, természetesen megértjük, és még egyszer köszönjük az alaposságát. Imát fogok mondani magukért, ha biztonságban hazaértünk.

– Minden tiszta! – kiáltott fel a katona a hintó másik oldalán.

– Hát persze hogy tiszta, te ostoba! – förmedt rá a Colvinnak nevezett katona. – ők az Eastoffe család. – A férfi megcsóválta a fejét, és ellépett a hintótól. – Emeljétek fel a barikádot! – kiáltott oda a többieknek. – Engedjétek át őket. Vigyázzatok magatokra, Northcott.

Etan bólintott, és most az egyszer magában tartotta a mondanivalóját.

Amikor a határhoz értünk, több tucat férfit láttam az ablakon át. Néhányan a tiszteletüket kifejezve szalutáltak, míg mások csak bámultak minket. Féltem, nehogy valamelyikük rájöjjön, hogy én vagyok az a lány, aki állítólag az őrületbe kergette a királyát. Rémes lenne, ha leszállítanának a hintóról, hogy menjek vissza hozzá. De szerencsére ez nem történt meg.

Önszántamból indultam erre az útra, sőt vágytam rá. De ez az incidens rádöbbentett, hogy most nemcsak egy határon megyek át, hanem egy egészen más világba lépek be.

– Most már sima utunk lesz a birtokig – jegyezte meg Etan, amikor magunk mögött hagytuk a tömeget.

Scarlet visszatette a szoknyája fodrai közé a kezében szorongatott kést. Megcsóváltam a fejem. Mit tervezett tenni azzal a késsel? Az anyám magához ölelt.

– Egy akadályon túl vagyunk, de még számtalan vár ránk – jegyezte meg viccesen.

Udvariasan felnevettem.

Kettő

Majdnem egy egész napba telt, mire elértük a Northcott-birtokot, pedig gyorsabban haladtunk, mint korábban. Akkor kezdtem sejteni, hogy közeledünk, amikor Scarlet egyre gyakrabban nézett ki a hintó ablakán, és halvány mosoly jelent meg az arcán, mintha ez a környék boldog emlékeket idézne fel benne.

Az éghajlat és a táj olyan hirtelen változott meg, mintha egy láthatatlan erő formálta volna át. Végtelen mezőket láttam, és hosszú fűszálak hajladoztak a szélben. Elhaladtunk több szélmalom előtt, amelyek kihasználták ezt a kimeríthetetlen energiaforrást. A szelet még a hintóban is érezni lehetett. A távolban erdős területek látszottak, ahol a fák kisebb-nagyobb csoportokban nőttek, mintha összebújnának, hogy melegen tartsák egymást.

A hintó végül befordult egy magas fákkal szegélyezett felhajtóra, ami egy udvarház bejáratához vezetett minket.

A napfény áttört az ágakon, és a fényében még a leghétköznapibb részletek is különös jelentőséget nyertek. Észrevettem, hogy a felhajtót szegélyező kövek gömbölyűre voltak kopva, és a ház falán a borostyán egészen a tetőig kúszott. Mindez arról árulkodott, amit már addig is tudtam: ez az épület időtlen idők óta a család otthona.

Anya az út nagy részét a gondolataiba merülve töltötte, de most ő is elmosolyodott. Amikor az épület közelébe értünk, megfeledkezett az úri hölgyhöz méltó viselkedésről, mert kidugta a fejét a hintó ablakán, és lelkesen integetett.

– Jovana! – kiáltotta, és mihelyt megálltunk, kiugrott a hintóból.

– Jaj, Whitley! Annyira aggódtam! Hogy telt az utazás? Rosszak voltak az utak? Scarlet! Annyira örülök, hogy látlak! – lelkendezett Jovana, amikor meglátta az unokahúgát, és meg sem várta a válaszokat a kérdéseire.

– Van egy váratlan vendégünk – közölte Etan a szüleivel, és a hangján továbbra is mélységes rosszallás érződött. Mivel úriembernek nevelték, mégis felém nyújtotta a kezét, és lesegített a hintó lépcsőjén. Engem meg úri hölgynek neveltek, ezért elfogadtam a segítségét.

– Lady Hollis? – kérdezte csodálkozva Lord Northcott.

– Jaj, Lady Hollis! Szegény kislány!

Lady Northcott hozzám futott, és megölelt.

– El sem tudom hinni, hogy megtetted ezt a hosszú utat. Nem volt máshová menned?

– Most ő a saját birtokának az úrnője – jegyezte meg Etan. – Van egy nagyon kényelmes udvarháza. A saját szememmel láttam.

– De hiányzik belőle a család – tettem hozzá halk hangon. – A családommal kell lennem.

– Milyen bátor! – Lady Northcott megsimogatta az arcomat. – Természetesen mindig szívesen látunk Pearfieldben. Most pihenésre van szükséged. Itt szeretetben és biztonságban vagy.

Etan megforgatta a szemét, és ez a grimasz elárulta az igazat: sehol sem vagyunk biztonságban.

Lord Northcott odalépett hozzánk, és megfogta Scarlet kezét.

– Az erdőre néző szobát készítettük elő neked. Lady Hollis, maga pedig…

– Szólítson Hollisnak, kérem.

A lord elmosolyodott.

– Természetesen. Tiszta ágyneműt vitettünk a folyosó másik végén lévő szobába. Milyen kellemes meglepetés!

Etan halkan felhorkantott.

Az anyja oldalba bökte, én pedig nem foglalkoztam vele.

– Foglaljátok el a szobátokat, és helyezzétek magatokat kényelembe – javasolta Lady Northcott. – Biztos vagyok benne, hogy kimerítő volt az út.

Felmentünk a lépcsőn, és a háznak abba a részébe vezettek minket, ahol négy szoba volt, kettő-kettő a folyosó mindkét oldalán. Anyát egy másik szárnyba vitték, valószínűleg azért, hogy nagyobb nyugalma legyen. Scarlet és én Etannel maradtunk, aki most sem rejtette véka alá a bosszúságát. Nem elég, hogy a házában szállok meg, ráadásul a mellette lévő szobát kapom meg. Haragos pillantást vetett rám, mielőtt belépett a szobájába, és olyan hangosan csapta be az ajtót maga mögött, hogy még a csontjaim is beleremegtek.

A szobám az épület frontjára nézett. Az ablakból láttam a tágas mezőket, amelyek a Northcottékhoz érkező vendégeket fogadják. Nem tagadhattam, hogy a táj lenyűgöző látványt nyújtott. Sajnos idegennek éreztem magam, pedig az épület és a környéke egy igazi otthonra emlékeztetett.

Bekukucskáltam Scarlet szobájába, és láttam, hogy az ő ablakai a birtok hátsó részére nyílnak. Feltűnt, hogy a sűrűn egymás mellett sorakozó fák között az egyik oldalon egy nyiladék található, ahonnan kitaposott út vezetett az erdőből a ház hátsó részéhez.

Nyitva hagytam a szobám ajtaját, hogy halljam Scarletet a folyosó másik oldalán. Az ő ajtaja is nyitva volt. Hallottam, hogy a holmiját rámolja, és a bútorokat tologatja. Scarletnek megvoltak a saját hangjai. Úgy ismertem a lépteit és a lélegzetét, mint senki másét. Delia Grace határozott csörtetését is felismerném a tömegben, de Scarletet már sokkal jobban ismertem. Talán azért, mert néhány hétig egy ágyban aludtunk. Otthon éreztem magam mellette, mintha egy biztonságos helyen lennék. Ha nem tudtam volna, hogy most egy kis magányra van szüksége, megkértem volna, hogy vele aludhassak.

Lady Northcott megjelent az ajtóban, és néhány ruhát tartott a kezében.

– Remélem, nem zavarlak – mentegetőzött, és felemelte a ruhákat. – Észrevettem, hogy nem sok ruhát hoztál magaddal. Arra gondoltam, néhányat ezek közül átalakíthatnánk. Félek, hogy előbb-utóbb be kell mennünk az udvarba, és… talán jobban éreznéd magad, ha… nem mintha bármi gond lenne a ruháddal, csak… Jaj, istenem…

Odamentem hozzá, és a vállára tettem a kezem.

– Ez nagyon kedves. Köszönöm. Elég jól bánok a tűvel, és jót fog tenni, ha valamivel elfoglalom magam.

Az asszony hosszú sóhaja egy egész élet szomorúságáról árulkodott.

– Annyi mindent elveszítettünk az évek során, és még mindig nem tudom, hogy mit mondjak azoknak, akik megmaradtak.

Megcsóváltam fejem.

– Én még sosem éltem át ilyet… Később könnyebb lesz?

A hölgy bánatosan elmosolyodott.

– Bárcsak azt mondhatnám, hogy igen. – Lady Northcott a kezében tartott ruhákra nézett. – A fogadószoba elég világos. Odajössz velem?

Némán bólintottam.

– Remek. Elmegyek Scarletért és Etanért. Régen volt már, hogy mind ugyanabban a szobában tartózkodtunk.

Kicsit bosszúsan követtem a hölgyet a folyosón.

A fogadószobában feszült volt a légkör. Etan szokás szerint komor arcot vágott, és állandóan az ajtó felé pillantott, mintha arra várna, mikor futhatna el. Scarleten is látszott, hogy számolja a másodperceket, amikor menekülhet. Anya és Lord Northcott suttogva beszélgetett egymással. Terveket szövögettek, amelyeket még nem akartak megosztani mással.

– Ők ketten mindig nagy cselszövők voltak – jegyezte meg Lady Northcott, amikor észrevette a pillantásomat.

– Cselszövők? Most milyen terveket szövögetnek? – kérdeztem, és közben nem tudtam levenni róluk a szemem.

Lady Northcott nehezen tudta befűzni a tűt, és nagy igyekezetében kidugta a nyelvét.

– Hadd segítsek! – ajánlottam fel. – Majd én befűzöm a cérnát.

Felpillantottam, mert Etan az anyja mögé lépett, és mogorván nézett minket. A kezem nem volt olyan biztos, amikor így bámult engem. Etan pillantása a jobb kezemen lévő gyűrűre esett, amit anya adott nekem. Jedreck gyűrűje volt, és több nemzedéken át öröklődött az Eastoffe családban.

Etan szerint nem engem illet, és ezt én is így gondoltam. De szeretettel viseltem. Ez a gyűrű megmentette Lady Eastoffe életét, és az enyémet, amikor odaadta nekem.

– Köszönöm, drága kislányom. Nos, ők most is azon dolgoznak, mint mindig. Azon, hogy…

– Anya… – Etan szigorú pillantást vetett az anyjára, majd rám. – Biztos vagy benne, hogy ezt helyes elmondanod neki?

Az asszony felsóhajtott.

– Drága fiam, a kis hölgy már nyakig benne van. Nem hiszem, hogy bármit el tudnánk titkolni előle.

Etan nem tűnt elégedettnek. Kihúzta magát, és tovább keringett a szobában, mint egy keselyű.

– Az uralkodása kezdete óta valami nagyon… furcsa Quintennel kapcsolatban, bár csak az elmúlt évtizedben kezdődtek a nyílt támadások azok ellen, akik szembe mernek szállni vele. Nem jó az országnak, hogy ő a király, és a családunk megpróbálja megtalálni a jogos módját annak, hogy elmozdíthassuk a trónról.

A szememet összehúzva megfeszítettem a cérnát, és csomót kötöttem rá.

– Ha a király valóban ilyen rossz, akkor nem szokott lázadás kitörni? Nem háborodnak fel az emberek, és nem foglalják el a palotáját?

Az asszony felsóhajtott.

– Valóban ezt gondolná az ember. De koroaiként biztosan megérted, ha azt mondom, hogy Izoltánia a törvények országa. Quinten viselkedéséből arra a következtetésre jutottunk, hogy ő áll minden rémes esemény mögött, ami valaha történt Izoltániában, és eddig nem tett semmit, ami megcáfolná ezt az elképzelésünket. De… mi van, ha tévedünk? Mi van, ha egy magányos igazságtevő az? Vagy Hadrian herceg, akinek nincs módja fizikailag megvédeni magát, ezért másokat használ arra, hogy eltávolítsa az ellenfeleit? És mi van, ha csak egy csapat gonosztevő garázdálkodik a saját akaratából? Törvénytelen lenne minden jogalap nélkül megpróbálni eltávolítani egy királyt a trónról, de ha jogos az indok, akkor a törvény is ezt kívánná. Ha akció közben rajta tudnánk kapni, akkor meglenne a szükséges bizonyítékunk, és minket támogatnának több ezer év rendeletei és parancsolatai. És ha széles körben elterjesztenénk az igazságot, akkor az emberek is mellénk állnának. Enélkül azonban csak törvénytelen trónbitorlónak tartanának minket… Bármit is próbálnánk tenni, szinte azonnal meghiúsulnának a terveink.

– Tehát ez a gond? Senki sem látta még a saját szemével, hogy kiad egy parancsot, vagy ő maga kardot ránt? – kérdeztem.

Meghallottam Etan lépteit a hátam mögött. Aztán a léptek elcsendesedtek, ahogy eltávolodott tőlem, és a helyiség másik végébe ment. Nagy levegőt vettem, és sokkal nyugodtabban éreztem magam, hogy már nem áll mögöttem.

Lady Eastoffe bólintott.

– És kettejükön kívül nem létezik olyan ember, aki ki tudja találni ennek a módját. Ők értenek a legjobban ehhez.

– Akkor legalább jó kezekben vagyunk. Örülök, hogy nem rajtam múlik az ügy sikere. Nekem nincs ilyen tehetségem.

Lady Northcoff elmosolyodott.

– Neked is van tehetséged, Hollis. Láttam már, amikor használtad. És ez a lényeg. Mindnyájunknak azt kell használnunk, amink van, ha el akarunk érni valamit.

– Valóban.

Etanre néztem, aki a szoba másik végében állt. Silas esküdözött, hogy Etan is nagyon tehetséges. Tudtam, hogy katona, és láttam, amikor nehéz helyzetekben is megőrizte hidegvérét. Viszont híján volt több más vonzó tulajdonságnak, elsősorban a kedvességnek. Azt sem tagadhattam, hogy éles az esze, de ettől még nem csodáltam. Etan lehajtotta az italát, és olyan nagy zajjal csapta le az asztalra a kupát, hogy visszhangzott tőle a szoba. Így kénytelen voltam rá figyelni, akár akartam, akár nem. Etan az arcomat fürkészte, és volt valami a tekintetében, amitől végigfutott a hátamon a hideg. Etan Northcott egyetlen pillantásával egyértelműen a tudtomra adta, hogy gyűlöl, és alig várja, hogy eltűnjek.

De nem ő volt ennek a családnak a feje, és úgy tűnt, hogy a szülei szívesen látnak. Mintha olvasna a gondolataiban, és a tudomásomra akarná hozni, hogy a családhoz tartozom, Lord Northcott felállt, és odajött hozzánk.

– A feleségem most tájékoztatja, hogy mibe keveredett bele? Beszél magának a tervekről, amelyekben már maga is szerepelni kénytelen? – kérdezte.

A szavai hallatán a fia újra járkálni kezdett a helyiségben.

A lordra mosolyogtam.

– Eddig is volt róla elképzelésem. De azt nem tudtam, hogy ilyen szorgosan munkálkodnak az ország rendbetételén. Szerintem ebben még sok tanulnivalóm van.

A lord leült egy székre velem szemben. Anya mögé állt, és a székre tette a kezét.

– Szerintem itt az ideje, hogy elmeséljük, mit tudunk, mit derítettünk már ki, és min dolgozunk.

– Biztos, hogy ez jó ötlet? – kérdezte Etan hangos suttogással, mintha nem zavarná, hogy hallom, amit mond. Már másodszor fejezte ki a véleményét, hogy nem lehet megbízni bennem.

Lord Northcott a fiára mosolygott. Nem utasította rendre, és nem is javította ki, csak a szemébe mondta, amit gondol.

– Igen. Szerintem az új unokahúgomat be kell avatnunk a terveinkbe, akármilyen bizonytalanok is egyelőre.

Etan megint rám nézett, és végtelen gyanakvást láttam a szemében.

– Lady Northcott már elkezdett valamit magyarázni erről – közöltem a lorddal. – Ha jól értem, bizonyítékra van szükségünk, hogy Quinten király áll a Sötét Lovagok akciói mögött, mielőtt el tudnánk távolítani a trónról.

– Tulajdonképpen igen. Tehát most a bizonyítékok keresése a stratégiánk. – Lord Northcott felsóhajtott. – Nem mintha eddig nem próbáltuk volna – folytatta, főleg hozzám intézve a szavait. – Próbáltuk megvesztegetni az őröket. Vannak barátaink, akik az udvarban élnek, és mindig nyitva tartják a szemüket. Több támogatónk van, mint mások gondolnák. De eddig nem sok sikert értünk el. – A lord most mindenkinek a szemébe nézett, és úgy folytatta. – A támadások egyre erőszakosabbak és egyre gyakoribbak, ezért könnyen előfordulhat, hogy akármit is teszünk legközelebb, az lesz az utolsó lehetőségünk leleplezni Quinten üzelmeit. Most ezen kell dolgoznunk. Mit tudunk eddig? Ki tudna segíteni nekünk? Erről jut eszembe… Etan. – A lord a fiához fordult. – Hallottál valamit Koroába menet, vagy hazafelé jövet? Gondolom, a katonatársaid fesztelenül beszélgetnek előtted.

Etan lassan bólintott, és láttam rajta, hogy vonakodva válaszol.

– Igen. Úgy tűnik, hogy a királyné elveszítette a gyermekét, és most újra megpróbál teherbe esni.

Etanre néztem, és nem örültem annak, hogy ő tud olyan hírekkel szolgálni, amelyeket nagyon szeretnék hallani.

– Hogy van Valentina?

A férfi rám sandított, és megvonta a vállát.

– Nem szoktam az ellenségeim hogyléte felől érdeklődni.

Ez valószínűleg rám is vonatkozott.

– Ő csak egy fiatal nő! – tiltakoztam. – Nem csinált semmit.

– Ő az ellenségem felesége. Megpróbálja egy újabb taggal bővíteni a királyság történetének legkegyetlenebb uralkodói családját. Elég egyértelmű, hogy nem a barátunk.

– Ő az én barátom – suttogtam.

Etan szóra sem méltatta a megjegyzésemet, és folytatta a beszámolóját.

– Quinten megpróbálja elhitetni az udvarral, hogy a felesége terhes, de az ott élő nők szerint egyáltalán nem kívánós, és még mindig nagyon aktív, tehát nem hiszem, hogy ez igaz.

Nagyot nyeltem, és elképzeltem Valentinát egyedül a palotájában. Valószínűleg örül, hogy kapott még egy esélyt, de retteg, hogy mi lesz vele, ha most is kudarcot vall. Nem hiszem, hogy ez a nyomás segít neki a hőn áhított cél elérésében.

– Hadrian herceg mostanában beteg volt – folytatta Etan. – Mármint betegebb, mint általában. Néhány napig nem jelent meg az udvarban, és amikor visszahozták, alig tudott járni. Nem tudom, hogy mit akar ezzel elérni Quinten király. Állandóan közszemlére bocsátja Hadriant, pedig csak hálni jár belé a lélek.

– Szegény fiú! – Lady Northcott felsóhajtott. – Nem is értem, hogyan tudott ilyen sokáig életben maradni. Csoda lenne, ha megélné az esküvője napját.

– Mikorra tűzték ki már megint? – kérdezte az anyám.

– A menyasszonya az év elején érkezik – válaszolta Lady Northcott.

– Ennyire meglepő, hogy Hadrian herceg egy királyi család lányát veszi feleségül? – kérdeztem.

– Igen – válaszolták a többiek majdnem egyszerre.

Felvontam a szemöldököm.

– Jaj, talán fontos lehet! Mielőtt eljöttem, nem hivatalosan belefoglaltak egy szerződésbe. Az elsőszülött lányomnak, feltéve, hogy van egy bátyja, aki örökli a trónt, Hadrian legidősebb fiához kell feleségül mennie. Jameson szerint nem jellemző Quinten királyra, hogy olyan megállapodást kössön, amely szerint Izoltánia királyi családjának egyik tagja az országon kívül házasodik majd. Szerintem igaza volt.

Lord Northcott rám meredt.

– Ez igaz?

Körülnéztem a helyiségben, és láttam, hogy mindenki előrehajolva néz rám.

– Igen. Jameson és Quinten írta alá a szerződést, de Hadrian, Valentina és én is a helyiségben voltunk. Gondolom, most már semmi sem lesz belőle, mert nem hivatalosan neveztek meg a dokumentumon. Vagy talán ennek a súlya most már Delia Grace-re fog hárulni. Miért? Miért olyan fontos ez?

– Vajon miről lehet szó? – morfondírozott félhangosan Lord Northcott.

– A jogosultságról – vágta rá Etan. – Egy másik királyi vérvonalat is be akar vonni az öröklési rendbe, hogy senki se kérdőjelezhesse meg az utódaik igényét a trónra. Cserébe szövetséget ajánl a koroaiaknak Izoltániával, a kontinens legnagyobb királyságával. – Etan megcsóválta a fejét. – Briliáns ötlet.

Hosszú csend telepedett a helyiségre, mert mindenki átgondolta a hallottakat. Quinten király terveket sző, hogy megvédje az utódlását, mi pedig itt ülünk, és fogalmunk sincs, hogyan támadjuk.

– Van valami, amit tehetünk ez ügyben? – kérdeztem csendesen.

Lord Northcott a homlokát ráncolva dobolt az ujjával.

– Nem hiszem, de jó, hogy tudunk erről. Köszönöm, Hollis. Történt még valami azon a találkozón, amire emlékszik, és említésre méltónak tartja?

Nagyot nyeltem.

– Sajnálom, hogy csalódást okozok, de egyértelműen a tudomásomra hozták, hogy tartsam távol magam Quintentől, amíg a palotában van, ezért csak röviden beszéltünk egymással.

Eszembe jutott a rövid párbeszédünk, és még most is úgy éreztem, mintha a király mellbe vágott volna a szavaival.

– Jaj! – Hirtelen az egész testemen végigfutott a hideg. Most értettem meg, hogy nem lehetett véletlen, amit mondott nekem.

– Mi a baj? – kérdezte Etan. – Vannak más tervei is?

Megráztam a fejem, és minden igyekezetem ellenére könnyek szöktek a szemembe.

– Figyelmeztetett engem.

– Kicsoda? Quinten? – kérdezte anya.

Bólintottam, és éreztem, hogy arcomon végiggördülnek a könnyek, miközben felidézem az emléket. Keresken-kastély nagytermében voltam. A kezemben tartottam a koronát, amit Silas készített. Silas mellettem állt, amikor történt.

– Quinten észrevette, hogy közel kerültem a családjukhoz, és… nem emlékszem pontosan a szavaira, de azt mondta, hogy legyek óvatos, különben én is megégetem magam.

Anya a szája elé kapta a kezét, és elszörnyedt arcot vágott.

Quinten tudta. Már akkor tudta, hogy meg fogja ölni őket, és sejtette, hogy olyan közel leszek Eastoffe-ékhoz, hogy én is veszélybe kerülhetek.

– Apa, ez nem elég? – kérdezte Etan.

– Sajnos nem, fiam. Ez egy tégla, de nekünk egy falra van szükségünk.

Némán ültem, és még mindig megdöbbentettek Quinten szavai. Megpróbáltam felidézni, hogy mit mondott még.

– Jól vagy, Hollis? – kérdezte Scarlet halk hangon. Eddig nagyon csendes volt. Majdnem megfeledkeztem róla, hogy ő is ott van. őt is kísértették az emlékek.

Bólintottam, bár ez nem volt igaz. Néha úgy éreztem, mintha Szilas már évek óta halott lenne, és egy régi könyv valamelyik fejezetében olvastam volna róla. Máskor viszont annyira friss volt az elvesztése miatt érzett fájdalom, hogy az emléke újra és újra feltépte a sebet a szívemen, és gyászoltam a szerelmet, aminek nem adatott meg, hogy kiteljesedjen.

Letöröltem a könnyeimet. Majd sírhatok, ha egyedül vagyok. De nem itt.

– A támadásra visszatérve, van még egy részlet, ami aggaszt.

Etanre néztem, aki a mandzsettáját babrálta, mintha szüksége lenne valamire, amivel elfoglalja a kezét.

– És mi az? – kapta fel a fejét anya.

– A támadás híre nem terjedt el az országban.

– Tehát? – kérdezte anya.

– A királynak sikerült kiirtania majdnem egy egész családot, és az ember azt gondolná, hogy egy ilyen eseményről mindenki tudomást szerez. Ha nem az ő dicsekvése, akkor a többiek félelme miatt. De senki sem tett említést erről, amikor Koroába utaztam, és nem tudtak róla, amikor ma visszajöttünk Izoltániába. – Etan megcsóválta a fejét. – Azt hiszem, résen kell lennünk.

Lord Northcott komoly és nyugodt pillantással nézett a fiára.

– Mindig résen vagyunk.

– Igen, de ez nyugtalanító – erősködött Etan, és anyára nézett. – Mostanra már el kellett volna terjednie a szóbeszédnek. De ez nem történt meg. Ha a király elhallgattatja az embereket, akkor nagy a valószínűsége, hogy mi vagyunk a következő célpontja.

– Túlságosan elragad a fantáziád, fiam. Mindig gyanakvóak voltunk a királlyal kapcsolatban, de most nincs okunk arra, hogy rémülten elrohanjunk. Továbbra is egy hercegnő leszármazottjai vagyunk, és nem egy hercegé. Valentina királyné még fiatal, és Hadrian herceg még él. Szerintem a közeljövőben a király velük fog foglalkozni, és nem velünk. A mi dolgunk most az, hogy megdönthetetlen bizonyítékot találjunk. Nem fogunk elrejtőzni, és nem fogunk elfutni.

Etan felhorkantott, de nem tiltakozott. Úgy tűnt, hogy tiszteli az apját, és engedelmeskedik neki. Eddig nem vettem észre, hogy bárki mást tisztelne.

De a szívem mélyén osztottam Etan aggodalmát. Ha a Sötét Lovagok olyan merészek, hogy Quinten király palotája elé dobják a holttesteket, és így dicsekednek a tettükkel, akkor miért nem beszél erről senki?

Túl sok volt a kérdés a helyzetünkkel kapcsolatban, és egyikünk sem tudta, hol találhatnánk meg a válaszokat.

Három

Éjfél volt, és még mindig nem tudtam elaludni. Egyetlen dolgot hiányoltam a Keresken-kastélyból, pedig a vége felé már nagyon idegesített: az örökös zajt. A szolgálók suttogó beszéde, a léptek kopogása, sőt a távolban haladó hintók zörgése egy idő után olyan lett számomra, mint az altató, és a palotától távol töltött hetek alatt sem tudtam hozzászokni a hiányukhoz. Mindig azon kaptam magam, hogy fülelek, hátha hallok valamit, ami álomba ringat a máskülönben csendes éjszakában. De hiába.

Néha, amikor a világ túl csendes volt, más hangok törtek be a fejembe, amelyeket én találtam ki. Hallottam Silast kiáltozni és könyörögni. Máskor az anyám zokogása hasogatta a fülemet. Az elmém megpróbálta kitölteni azokat a részleteket, amelyeket nem tudtam, és a legrosszabbat képzelte el. Igyekeztem rávenni magam, hogy a legjobbat feltételezzem. Próbáltam meggyőzni magam, hogy az anyám elájult a félelemtől, az apám pedig ráborult, és közben a kezét fogta. Így az apám nem látta a közeledő halált, az anyám pedig nem érezte.

Ami pedig Silast illeti, nem tudtam elképzelni, hogy ne nézzen szembe bármivel, ami feléje közeledik, legyen az jó, vagy rossz. Ha kiáltott, akkor nem kegyelemért könyörgött, vagy félelmében sikítozott. Biztos voltam benne, hogy az utolsó leheletéig küzdött.

Hánykolódtam az ágyamban. Az elmém további fontos részleteket próbált keresni Quinten király látogatásával kapcsolatban, de nem talált semmit. Legalábbis most úgy tűnt, hogy nincs semmi. De ez nem akadályozott meg abban, hogy tovább próbálkozzak. Aztán már hiába vágytam az alvásra, túl sok gondolat forgott a fejemben. Többek között az, hogy a szomszéd szobában alszik az az ember, aki a legjobban gyűlöl a világon.

Végül kikeltem az ágyból, átlopakodtam a folyosó másik oldalára, és benyitottam Scarlet szobájába. Mostanában ő sem aludt jól.

– Ki az? – kérdezte, és rögtön felült, amikor meghallotta az ajtó halk nyikorgását. Nem volt kétségem afelől, hogy a kés is a kezében van.

– Csak én.

– Jaj, ne haragudj.

– Nem hibáztatlak. Én sem vagyok túl nyugodt.

Mellé bújtam az ágyba. Ismerős érzés volt. Amikor elhagytam az udvart, és Eastoffe-ék befogadtak, Scarlet megosztotta velem a szobáját. Azok szép napok voltak, pedig egy olyan ágyban nyomorogtunk, amire legalább annyira ráfért volna a javítás, mint az egész házra. Mégis jó volt egy másik ember lassú, nyugodt lélegzetét hallani, mert megnyugtatott, hogy nem vagyok egyedül. Halkan énekelgettünk, az udvar régi történetein és pletykáin nevetgéltünk. Egész életemben egyke voltam. Valóra vált álomnak tűnt, hogy egy olyan családba kerültem, ahol idősebb és fiatalabb testvérek is vannak. Legjobban Scarletnek örültem. De most egészen más volt a hangulat.

– Állandóan Quinten látogatására gondolok a Keresken-kastélyban, és megpróbálok visszaemlékezni, hátha mondott vagy csinált valamit, amit bizonyítékként használhatnánk… De nem jut semmi az eszembe, és ez az őrületbe kerget.

– Akkor nem vagy egyedül – válaszolta Scarlet, miközben elhelyezkedtem a takarók alatt. – Meg kellett volna kérnünk, hogy egy szobába tegyenek minket. Amikor azon a kis helyen laktam a palotában, rájöttem, hogy mennyire szeretem, ha a családom a közelemben van. Valóságos ajándék volt, hogy Abicrestben is egy szobában laktunk.

– Én is erre gondoltam, csak nem akartam udvariatlan lenni. A nagynénéd és a nagybátyád olyan nagylelkűek voltak.

– Kedvelnek téged – közölte Scarlet. – Jovana néni mindig azt mondogatja, hogy nagyon üdítő a társaságod.

Szomorúan felnevettem.

– A szüleim ezt másképp gondolták. De örülök, hogy a nagynénéd értékel engem. Bárcsak Etan is abbahagyná, hogy vasvillaszemeket mereszt rám!

– Ne törődj vele.

– Próbálkozom, esküszöm. – Felsóhajtottam, és rákérdeztem arra, ami valójában foglalkoztatott. – Van valami esélyünk, Scarlet? Te már a születésed óta ebben élsz, ezért jobban tudod nálam.

Scarlet nagyot nyelt.

– Nagy a támogatottságunk. Az évek során egy valóságos hadsereget állítottunk készenlétbe. Tudom, hogy Jovana néni mesélt neked a törvényről…

– Igen, és nem mondhatom, hogy nem értem. De itt egy elég kivételes helyzetről van szó.

Scarlet komoly arccal megcsóválta a fejét.

– Ha melléfogunk, akkor mindenkire halál vár, aki részt vesz ebben. És ha nem cselekszünk elég gyorsan, a Sötét Lovagok mindnyájunkat kitörölhetnek az élők sorából, mielőtt bármire jutnánk. Látni akarom, hogy Quinten megfizet, de a törvény szerint kell cselekednünk, különben minden hiába.

Megint felsóhajtottam. Nehezen tudtam elképzelni, hogy törvényes módszerekkel helyre lehessen hozni ennyi jogtalanságot, de ha a család ezt akarja tenni, akkor követem őket.

– Tudod, miért hagytuk el Izoltániát? – kérdezte Scarlet.

– Silas szerint az ő ötlete volt, anya pedig azt mesélte, hogy lemészárolták az állataitokat… Én is eljöttem volna.

Scarlet megrázta a fejét.

– Ne feledd, hogy ha eltávolítjuk Quintent a trónról, akkor a helyére kell ültetni valakit… Valakit, aki Jedreck királyi véréből származik.

Felültem, és hirtelen mindent tisztán láttam. Csodálkoztam, hogy eddig nem gondoltam erre.

– Silas?

Scarlet bólintott.

– A férfiág elsőszülött fia… Ő volt az, akiről az emberek beszéltek. Mármint azok, akik elég bátrak voltak, hogy egyáltalán ki merjék nyitni a szájukat.

Lehajtottam a fejem, és arra gondoltam, hogy nagyon önző voltam. Egy egész ország elveszített valamit, amikor Silas Eastoffe meghalt. Vajon Etannek igaza van, és az emberek még nem tudják, hogy elment? Vagy már valaki másban reménykednek…

– Scarlet! – kiáltottam fel izgatottan. – Azt mondod, hogy… királynő lehetnél?

Scarlet felsóhajtott, és a takarót babrálta.

– Mindig azon imádkoztam, hogy erre ne kerüljön sor. Részben azért jöttünk haza, hogy Reid bácsit támogassuk. Neki kéne királynak lennie.

– De… uralkodhatnál. Olyanná alakíthatnád a világot magad körül, amilyenné akarod.

– Egyszer neked is volt erre lehetőséged. És Jameson a távozásunk előtt küldött levelében, majdnem újra felajánlotta ezt. Visszamennél, ha tehetnéd?

– Nem! – vágtam rá gondolkodás nélkül. – De én nem lettem volna uralkodó. Te viszont igen.

Scarlet megvonta a vállát.

– Lehet, hogy az emberek mögém állnának, de egyáltalán nem biztos, hogy úgy, ahogy Silast támogatták.

Eszembe jutott valami, és megborzongtam.

– Tehát ő is tudta? Tudta, hogy az emberek támogatják?

Scarlet nagyot nyelt.

– Régebben elkezdtünk egy tervet, talán négy hónappal azelőtt, hogy Koroába mentünk. Anya és Reid bácsi még bőszebben tervezgetett, mint most. Bár nem volt meg a szükséges bizonyítékunk, de úgy gondoltuk, hogy talán belevághatunk. Az emberek miatt. Mert készen állnak… ugyanakkor nagyon féltek. De aztán elindult a szóbeszéd, hogy Silas be akarja venni a palotát. Ez megelőzött minket, és nem tudtuk leállítani. Silas még nem állt készen, ahogy egyikünk sem. Az emberek pusmogni kezdtek az udvarban, és sokan figyelmeztető pillantásokat vetettek ránk… Semmit sem tettünk, mégis úgy éreztük, hogy a szóbeszéd már önmagában bukásra ítélte Silast. Ezért könyörgött anyának és apának, hogy meneküljünk, és mentsük meg a családot. Azt remélték, hogy egy nap majd visszajövünk, és szerintem Silas szerette volna látni, hogy Quintent felelősségre vonják. De elsősorban azt akarta, amit mindnyájan: egy esélyt az életre. Megesküdött, hogy sose fog visszatérni. Aztán találkozott veled. Így már megvolt minden oka arra, hogy Koroában maradjon.

Nem tudom, mikor kezdtem el sírni, de most megéreztem a könnyeim ízét a számon.

– És ez sem segített – motyogtam. – Így is elveszítette az életét. Quinten nem elégedett meg azzal, hogy hagyja távozni.

– Nem – válaszolta Scarlet. – ő mindig csak elvesz, és elvesz, és elvesz. Talán le kéne állnunk… De én inkább azt akarom, hogy fizessen meg mindenért.

Egész testemben remegtem, amikor visszafeküdtem az ágyba. Csak Silasra tudtam gondolni, aki olyan magabiztos, vicces és okos volt. Megölelt engem, annak ellenére, hogy a legtöbb honfitársa gyűlölte a népemet. Mindig azon munkálkodott, hogy békét teremtsen maga körül.

Csodálatos király lett volna, mégsem akart az lenni. Más címekre vágyott. Férj. Apa. Barát. De Quinten mindegyiktől megfosztotta őt.

– Hogyan fogjuk ezt törvényesen véghezvinni, Scarlet? Hogyan fogjuk elérni, hogy megfizessen mindenért?

– Nekem csak egy dolog jut eszembe, ami biztosítaná, hogy ez soha többé ne történhessen meg – válaszolta Scarlet komor hangon.

– Meg kéne gyilkolni Quintent? – kérdeztem, de még a gondolatot is rettenetesnek tartottam. Nem hittem, hogy a halálra még több halállal kéne válaszolnunk.

– És Hadriant. Meg a biztonság kedvéért valószínűleg Valentinát is. Ki kéne irtani az egész családját.

Elállt a lélegzetem.

– Nem tudnék kezet emelni Valentinára. Még mindig a barátomnak tartom.

Scarlet a mennyezetet bámulta, és láttam rajta, hogy jól megfontolja a szavait.

– Nem hiszem, hogy el lehetne őt különíteni a királyi családtól. Ő a királyné.

– De én… Scarlet, én nem lennék rá képes.

Scarlet felém fordult, és a szemembe nézett.

– Kérdezhetek tőled valamit, aminek semmi köze ehhez a témához?

– Igen, persze.

– Szerinted férjhez fogsz még menni?

Felemeltem a kezem, és a nyakamhoz nyúltam. A gyűrű, amit anyától kaptam, még mindig a jobb kezemen volt, az új családommal kötött szövetség jeleként. De Silas gyűrűit egy nyakláncra fűztem, és a szívem fölött viseltem. Már csak ezek az ékszerek számítottak nekem.

Néha arra gondoltam, hogy meg kellett volna tartanom az apám gyűrűjét, ami nemzedékeken át öröklődött a családunkban. De nem tudtam, hogy melyik az övé a sok összeégett gyűrű közül, amit a romok között találtunk, és nem akartam egy másikat elvenni.

– Nem tudom. Silas mély nyomot hagyott bennem. Nem biztos, hogy szeretném, ha más is ezt tenné. Akármennyi idő is telik el, nem hiszem, hogy valaha elfelejtem, amit értem tett. Lehet, hogy most nem annak tűnik, de mindig úgy fogom érezni, hogy megmentett engem.