Bánki Zsolt

Kicsi hűség
Epizódok az üdvtörténetből

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Szöveggondozó: Bellus Ibolya
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A borító Bánki Tamás
Fény metamorfózis 3. című festményének
felhasználásával készült (©)

© Bánki Zsolt, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 43 0

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

Hisz írva van: angyalainak parancsolt felőled,

hogy oltalmazzanak.

Kezükön hordoznak majd,

nehogy kőbe üsd a lábad.

Ég és föld között

Azon a napon Iván és Luci nagyobbik fia ölébe emelte öccsét, jelentős volt köztük a korkülönbség, és nyugodt léptekkel kiment az erkélyre, majd a korlát fölött kitartotta a gyermeket a semmi fölé. Az ifjabb testvér szó nélkül tűrte, mozdulni sem mert. Felette a határtalan ég, alatta a betonnal határolt föld. Közte a megnyílt örökkévalóság.

Ezt áthidalni nem lehet. Beszélni róla kell, sőt kellene. Abban a pillanatban, igen pillanatban, ami a létező idő legkisebb eleme, mint a pont a térnek, csak néma hörgés mérte meg, hogy ennyi az élet. Egyetlen apró hiba és vége. Hiába elég erősek a karok, hiába az eredendő elbizakodott ostobaság, nem kell több, csak egy rossz mozdulat. A tehetetlenség bénító.

Aztán széles mosollyal visszahúzta, és letette az erkély kövezetére. Nem volt számára több, mint vicc, miközben valami végleg megváltozott. Világossá vált, hogy ezt nem lehet szó nélkül hagyni, ezt a kifeszített póknyálat szavakba kell gyömöszölni. Ha lehet, ha nem! Olyanokba, amilyenekbe hagyja magát. Legalább meg kell próbálni. Szóljon akár az emberek, vagy az angyalok nyelvén. Ha egyáltalán van nekik ilyen.

Menekülők

A kislány meredt szemekkel, kitágult orral, mintha szagolna, mozdulatlanul állt a fénnyel szemben az úton. Nézett. A vakító Nap, a forróság, a por, a gyom és hőség egyszerre időtlen. Nem időtlenné vált, lett, vagy volt, hanem egyszerűen csak időtlen. Éppen. Mintha már nem lenne idő, az ítélet kezdődne.

És akkor, egy pillanatban, világossá vált, hogy messziről valami mély monoton zúgás közeledik magyarázva az ismeretlen feszültség okát.

– Luci, az anyád keservét, jössz le onnan – csattant fel egy feszült, fojtott hang, és egy kopott nadrágú, ősz halántékú magas férfi csuklón ragadta a leányt, és mint egy rongybabát rántotta le az árokba, ahol vagy húsz ember feküdt, lapult, bújt egymás mellett összesimulva. Férfiak, nők, gyerekek, felnőttek, papok rémülten simultak a földhöz, vágyva, hogy visszatérjenek a porba, amelyből vétettek.

A harci gépek szédült gyorsasággal érkeztek meg feléjük, és már kopogtak is a géppuskák lövedékei az úton szorosan egymás mögött álló szekereken, átszaggatva ponyváikat, széttépve a befogott lovak húsát. Az állatok rémülten menekültek volna, de a szíjak és rudak akadályozták őket, így egy helyben vívták haláltusájukat, vagy kínlódtak sebesülten, rángatva, felborítva a súlyos kocsikat.

Miután a gépek végigszórták a menekülők oszlopát, pillanatok alatt elvonultak, és vitték magukkal a zajt is. Minthogyha újra csend lenne, de ez csak a pánik süketje, mert a vergődő állatok nyerítése emberi szavakkal keveredett, és a félelemből lassan újra felszakadtak a hangok.

Apuka, ne szorítsa a kezem. Fáj! – suttogta a kislány, akinek a férfi azóta is görcsösen markolta a csuklóját. A gyerek könnyes szemmel mozdulatlanul feküdt a gazos oldalon, kitekert testtartással, ahogy az esés után megérkezett. Apja ujjai megmozdultak, lazítottak a szorításon, de csak lassan, nagyon lassan engedték el a kezet. A megkezdett mozdulattal a hátára fordult és lányát mentő tenyerét a szeme elé emelte. Ajkai remegtek, és szép rövidre nyírt tömött bajsza ettől komikusan mozgott fel-alá. A nyavalya törje ki! A nyavalya törje ki, ezt az egész nyomorult életet – szűrte a fogai között keserűen. Ekkor már a válla is rázkódott. Sírt.

– Mityu, ezt nem kellett volna – kelt lánya védelmére a mellette fekvő erőteljes, kis kreol asszony, miközben végigtapogatta a gyerek tagjait, hogy nem esett-e baja. Még nem álltak fel, még nem jöttek ki az árokból, de körülöttük egyre többen kezdtek mocorogni.

Elsőnek az asszony tápászkodott fel.

– Hol van Vica? – nézett körül a mellettük lévőkön. Vica rendben volt, két-három méterrel odébb feküdt, és mint híres beszari, arcát a földnek szorítva láthatatlannak akart tűnni. Egy pillanatra ijesztő volt a mozdulatlansága, de anyja határozott szavára felemelte fejét, és nyávogós hangon tudatta, hogy nincs semmi baja, de ezt ő már nem bírja tovább, és leginkább azt szeretné, ha el sem indultak volna erre a borzalmas útra. Többre nem volt lehetősége, mert egy megtermett ferences barát, nevezett páter Pacifik, aki barna dombnak álcázta magát a földön, hangos sürgetéssel hívta magához.

– Vicácska, Vicácska, gyere gyorsan fiacskám, segíts fel innen!

Vicácska ment, páter Pacifik tápászkodott, Mityu is magához tért, bár szokatlan érzés vette birtokába. Kattogott a füle, nagyra tátogatta a száját, befogta az orrát és nyelt közben, de hasztalan, egy némajáték szereplőjévé vált, kiesve addigi szerepéből. Talán egy kis légnyomást kapott. A díszletek maradtak ugyan a régiek, az idő is telni látszott, de valójában nem, ettől kezdve nem. Ennél többet az időről nem is tudott volna szavakba önteni, mert ha nem telik, akkor mit csinál, és különben is elmondhatatlan, mert nincs volt és lesz, csak van van, és mindez pillanatnyilag meghaladta képességeit.

Ami ezután történt, az számukra már valószínűleg a vanban volt. Mondhatni, hogy elkezdődött a van, és azóta sem ért véget, hiába próbálta meg át- meg átjárni a felnőttek életét a múlt, mint valami rákos burjánzás, parazitaként ostromolva minden gondolatukat. Az idő elvesztése egyet jelentett a gyerekkor állandósulásával. Aki megmarad az időtlenségben, az örökké magányos marad ebben a világban.

Először az asszony ment fel az útra, nézett végig a siralmas állapotban lévő szekérsoron. Az út mellől messzebbről is emberek bújtak elő, szólítgatták egymást, keresték a hozzájuk tartozókat. Halott nem volt a menetben, de néhányan megsebesültek, és az állatok közül több elpusztult.

Ez volt az első támadás, amit együtt átéltek. Egyszerre kiszakadtak az életükből, és zsigeri önzés vett erőt rajtuk. Leszűkültek arra, ami az övék.

Na persze, mindig vannak hősök, de azért az az első, hogy én túléltem, hogy az enyéim túlélték, mi maradt meg a szekérből, a rajta lévő cuccokból, és aztán néz csak a többiek felé. Nagyjából mindenki ezt tette.

Órák teltek el, mire tovább tudtak indulni. Roncsok és lótetemek torlaszolták el az utat, félre kellett vonszolni őket. Nem tudhatták, hogy jön-e újabb vadászgéphullám, nem volt idő vacakolásra, amit lehetett, igyekeztek gyorsan helyrepofozni. Minden kézre szükség volt, hogy mihamarabb biztonságos helyre érhessenek.

Mégsem dolgozott mindenki. A barátok nyolcfős csoportjából csak ketten, páter Filibert és fráter András gyűrték fel csuhájuk ujját. A többi jámbor papi hivatásának gyakorlását a lelki támaszban látta, és sűrű ávékba bonyolódva engesztelte az Úristent a gonoszok bűneiért, hálálkodva a megmenekülésért. Páter Pacifik, mint házatlan házfőnök az útszélen olvasózva szépen domborodott. Vica is szívesen csatlakozott volna a pap bácsihoz, de őt anyja felküldte a szekérre, hogy nézze meg, érte-e kár a család holmiját. Miután egy gyors körültekintéssel elvégezte feladatát és nyugtázta, hogy a vész az ő szekerüket jórészt elkerülte, csak néhány lövedék csapódott bútoraikba, és az a sózsák is érintetlen, amelyet apja az utolsó pillanatban tuszkolt fel a ponyva alá – mondván ez lesz az igazi érték az úton, amiből bárhol megvehetik a betevő falatot –, tessék-lássék matatni kezdett, és elhatározta, hogy ő innen le nem teszi a lábát.

Mikor készen álltak az útra, úgy döntöttek, hogy nem várják meg a többieket, hanem a papokkal együtt továbbmennek. A két szekér elég nehézkesen tudta csak elkerülni a kármentéssel elfoglalt többit. Az utat még beborították a rombolás maradványai. Az atyák áldást osztottak és szitkokat kaptak, de lassan maguk mögött hagyták a szétzilált szekérsort, és a monoton hőség visszanyerte hatalmát. A támadás okozta sokk lassan oldódni kezdett bennük.

A szekerek lassú zörgésében mintegy varázsütésre sajdult fel bennük az elhagyott idő hiánya. Vágy töltötte el őket az iránt, amikor még telt az életük, és talán először értették meg egy pillanatra, de csak egyre, hogy az idő nem a halálba vezető út átka, hanem Isten ajándéka. Megrohanták őket az emlékek. Még az is édesnek tűnt, ami fájt.

Mityu lehajtott fejjel ült a bakon, térdére könyökölt, és a lovak farának ritmusos mozgása beleringatta indulásuk perceinek képeibe. A kaplonyi jegyzőlak vastáblás ablakait látta maga előtt, átellenben a Károlyiak ősi temetkezési helyét rejtő ferences templommal, a libafosos földút túloldalán. Látta magát is, amint a kúria fatornácának támaszkodik, és tolja, tolja az oszlopot, mintha fel akarná dönteni a házat, hagy feküdjön a földre, mert szakad meg a szíve, hogy mennie kell. Márpedig kell, mert ő megmondta Helkának, hogy nem akar újra román lenni, és költözni, költözni koszos kis oláhlakta hegyvidéki falvakba, és mire egy kicsit kivakaróznának, továbbmenni, mert a román állam úgy rendeli. Elég volt ennyiszer átélni ezt a szégyent, és már biztosan tudja, hogy vége szakad ennek a néhány év boldogságnak, amikor magyarok voltak.

Óvatosan megtapogatta hasfalát, megnyomkodta gyomrát, hogy nem fordult-e ki a megerőltetéstől régi, elhanyagolt sérve, amit még az első világháborús fogságából hozott haza. Elhanyagolta, pedig Helka százszor mondta, hogy meg kell műttetni, Mityu, mert ebbe fogsz nekem belehalni, azt meg nem szeretném. Most pedig pont ennek a trehányságnak, pontosabban a kórháztól való szorongásnak köszönheti, hogy itt van, tartalékos századosként megúszta a bevonulást, és nem vitték el valahová gyilkolni a ruszkikhoz. Voltak emlékei a frontról, olasz és orosz fogságról egyaránt. Időváltozáskor mindig sajgott a jobb vádlija, amit bajonettel szúrtak fel roham közben a Piavénál a lövészárokban gubbasztó digó regruták, és még ma is le tudna játszani újra egy-két emlékezetes sakkpartit, amelyet a kenyérből gyúrt figurákkal vívtak meg Szibériában.

A sérv rendben volt, annak ellenére, hogy emeléskor néhányszor erőset nyilallott.

Luci hátul a ponyva alatt kapott helyet, hogy ne süsse a nap. Visszafelé nézett az elhagyatott útra, amelyen az összes mozgás a két szekér által felkavart por volt. Egyre távolabb került mindattól, ami a gyerekkorát jelentette. A kerekek kattogása eltompította. A rátörő fáradtságtól lecsukódtak szemhéjai, és a félig éber, félig bódult állapotban mintha egy fényképalbum fekete kartonlapjai peregnének ki-kihajítva egy-egy képet a kábult agy vásznára. Egy testes fekete kutya futott, ugrált a hasáig érő hóban hangosan csaholva, kergetve a hegyoldalról sikló szánkót, egy elmosódott templomajtó, ünneplőben kifelé tartó népekkel, feléje forduló mosolygó arcokkal, akiket nagy hangosan tojásaik összekoppintására biztatott románul: hajde csokonyin! hajde csokonyin! Addig peregtek a fotók, amíg meg nem akadt az album egy oldalon, egy képnél, amely beleégett az érzékszerveibe. Az emlék rögzült a retinájára, ott keringett az orrában, nyomta a lábát a talpbetét, de hallani aztán nem hallott semmit. Süket a csend, tátogni kell, és kattog a fül.

*

Egy nagyobb csoport álldogál félkörben egy széles falusi utcán. A földes talaj göröngyei el vannak simítva, az árnyékok élesen vetülnek a délelőtti napsütésben, csupa torz ember alakú folt, lábak, fejek, csíkok. A házak katonás sorfalat állnak a háttérben, előttük tavaszias lombkoronával fiatal fák. Balra valami helyi potentát módosabb hajléka festett ablakkerettel, ereszcsatornával. Az emberek ünneplőbe vannak öltözve, arcukon megilletődöttséggel vegyes figyelem. Egyenruhások, egyháziak, civilek. Az urakon nyakkendő, a parasztokon keményített gallérú fehér ing. A gallérok világítanak.

Az előtérben, a félkör szélén papi személy feszes testtartásban, reverendáján cingulus. Mellette korosabb katona, vagy csendőr, egyenruháján derékszíj. Fehér kesztyűs kezét tisztelegve emeli csúcsos sisakjához. Bal oldaláról, teste takarásában kard áll előre, hüvelye kis ívben a föld felé szegeződik. Éppen úgy tűnik elő zubbonya alól, mintha vizelne.

A kép közepén kisebb kört alkotva négy személy, két gyermek, két felnőtt. Két lány népviseletben, két férfi. A nagyobbacska bakfis mögül kikandikál egy puska felmeredő szuronya. Szemben velünk áll Mityu teljes jegyzői pompájában, sötétkeretes szemüvegben, hosszú fekete talárszerű köpönyegben, dísznyakkendőben. Arckifejezésén feszült koncentráció, és némi zavar sejlik. A hangsúly azonban a bakfison és a vele szemben álló férfin van. Minden szem rájuk szegeződik. A kör jobb oldalán álló férfi a vendég. Egy igazi Habsburg! Minden érte történik. Egy valódi főherceg, aki Zsófia grófnő temetésére érkezett. Kiemelkedik a többi közül. Fekete csizmája fényes, mintha nem fogna rajta az út pora, orra hegyes, sarkán sarkantyú. Csillogó kardhüvelye egészen a sarkantyúig ér, markolatán bojt. Zubbonyán rendjelek, csillagok tömege, gallérján és vállán a tábornoki rangjelzés. Lenyűgöző! Glaszékesztyűs kezében egy pálcát tart maga előtt. Nem, nem akar ütni vele, hanem finom mozdulattal mintha nyújtaná. És a fején az a drámai rohamsisak! Általa egy fejjel magasabb mindenkinél. De nem csak felfelé lóg ki a képből, hanem megzavarja az ünneplés békességét.

A sisak szíja bevág lefelé hajló tokájába, és kissé akadályozza, hogy fejét meghajtsa. De meg kell, mert kegyesen letekint az őt köszöntő leányra, aki pártás fejét feléje fordítva, nyakát mereven előrenyújtva köszöntőt mond a frissen érkezettnek. Karján hatalmas virágcsokor, a hajába font szalagok hátára hullanak. Felsőteste kissé előrehajlik, és mondja, nagyon mondja a jól megtanult, rengeteget gyakorolt szavakat, hogy micsoda kitüntetés, és hogy a főméltóságú főherceg, az ő kis falujukban, és a Jóisten áldja meg a magyar földet. A szív megsajdul belé, olyan szép. Miközben a herceg hallgatja, pocakja jótékony árnyékot vet nadrágjára. Mityu szerint az a férfi a kövér, aki pisilés közben nem látja a fütyijét. A főherceg határeset.

A jobb szélen, a körön kívül szerényen meghúzódva palástos férfi pileólusban. Egy püspök, de az semmi, mert egy szent! Egy valóságos, élő vértanú, bár a glória ekkor még nem látszott. Ilyen nincs! Egyszerre, egy képen, egy szent és egy főherceg? Csak Luci gyermeki fantáziája álmodta ezt így össze, vagy lehetséges ebben a kis faluban, egy napon ilyen csoda? Ekkora megtiszteltetés? Nincs mese, ez így volt, Luci albuma pontosan őrizte meg az emléket. A püspöknek az volt a pechje, hogy magyar volt és római katolikus, és az is maradt. Ezért később elhurcolták, agyonverték, így ruháját fehérre mosta a Bárány vérében. Amikor a börtönben vallatás után vonszolták vissza a cellájába, feje kopogott a lépcsőkön, minden koppanás azt mondta, hogy non possum. Hullája névtelenül süllyedt el a szamosújvári börtön temetőjében, később csontjai egy kézitáskában utaztak Szatmárra. Jó társaságba került, egy földben nyugodott Rózsa Sándorral, egy mennyben élt az Úristennel. A rabtársai már akkor tudták, hogy szent.

A temetés utáni díszebédet a jegyzőlakban szolgálták fel. A fehér damaszttal terített asztal roskadozott a károsult libáktól, kacsáktól, disznóalkatrészektől. Mityu izgult, hogy minden rendben menjen, a kegyelmes bendők teljenek, a poharak és tálak ürüljenek, mindenki zsírozottan végezze a dolgát. A főherceg azonban mélyen Helka meleg, barna szemébe tekintett és áthágta az etikettet, olyat talált mondani, hogy megállt az orjalevesben a kanál. Mi igézte meg, a falusias vendégszeretet, a nagy igyekezet, vagy az asszony természetessége, nem tudni, de váratlanul kifejezte – reméli, hogy megérti őt, hogy ő már gyerekkora óta nem evett tejberizst, és kérhetne-e egy rendes tányérral ebből az egykori kedvencéből. Helka nagyot nyelt pillanatnyi zavarában, de pont olyan gyorsan tudta, mi a teendő, mint az árokból kitekintvén. Marcsa, a cselédlány perceken belül hozta a gőzölgő kását, mellé kistányérban a dultacét, a helyi gyümölcsökből főtt dzsemet. Megelégedett hercegi cuppogás oldotta a meglepetést. Mityu megnyugodott mint házigazda, Helka megdicsőült mint háziasszony. Kell ennél több? Nem is maradt más hátra, csak az ebéd utáni szivar és a sötét sorsú haza jövőjének világos elrendezése a férfiak között. Pardon.

A múltba merült Luci képzetében a másik gyermek ő maga. Vele zárul a kör. Fekete félcipőben, fehér szoknyácskában, hímzett mellényben, szalagos pártával, apjával szemben a magas vendég felé fordul. Ő az egyetlen, aki háttal áll. Nem látszik az arca, csak összeszorított lába, testéhez simuló keze. Egész testtartása megilletődöttséget sugároz, mintha tudná, hogy soha többé nem történik meg vele hasonló. Így látja most is magát, miközben utazik az ismeretlen felé, háttal, valahol a titokzatos fotográfus, aki kívül van a képen, kívül a múlton. Előtte, ami elmúlt, mögötte a jövő. A fotó mozdulatlan, a kép távolodik, állni látszék az idő, bár a szekér szalad.

*

A révületből a ponyva mellett feltünedező házak hozták vissza, és felfogta apja és anyja beszédét, a két szekér között átkiabált mondatokat. A ferencesek azt üzenték hátra, hogy Szerencsre érkeztek, éppen jókor, mert nincs messze az este. Javasolják, hogy keressék meg a plébániát, és éljenek a klerikalizmus áldásaival, biztos kapnak szállást a kollégától. Legyen.

A helyi plébános szemmel láthatóan nem örült a hívatlan vendégeknek. Savanyú arccal fogadta a testvéri szükséget, kényszeredett mosolyában több volt az elutasítás, mint az együttérzés. A szerzeteseket el nem küldhette, de nem jutottak eszébe sem a betlehemi szálláskeresők, sem egyéb jótékonykodási okok. Egész másra gondolt. Ráadásul még az ismeretlen családot is be kellett fogadnia, nem elég neki a maga baja, a nyolc baráttal. Nyakára hozták ezt a négy ágrólszakadtat is. Szerencsére csak egy éjszakára kell a kvártély. Tizenkét sehonnai, ki fogják zabálni a tartalékaiból! Kezét sűrűn tördelve szabadkozott a Főtisztelendő páter Gvárdiánnak, hogy a háború már ide is betette a lábát, alig él meg már ő maga is, és ugye megértik, hogy az egyházi adó is egyre kevesebb, mert az emberek már a papot sem tisztelik, de persze a keresztelés, meg a temetés az ilyenkor is kell, különösen a temetés, mert abból van manapság egyre több, és azért a pap is csak ember, de ezeknek ez sem számít, és misézhet télen nyáron, mert abban nem lehet szabadságot tartani, igaz? És hát miféle szörnyűség ez, hogy a pusztítás az Anyaszentegyházat sem kíméli, ezek a pogány népek nem ismernek sem Istent, sem embert, hogy az Atyákat is elüldözték kolostorukból, pedig milyen szépen is élhettek ott a távolban. Közelednek ide is, jaj, hogy közelednek, a hírek rettenetesek, arról szólnak, részeg ruszkik kirabolják a templomokat, vodkaszagot árasztva csókolgatják a Szűzanya szobrát miután megerőszakolták az asszonyokat, lányokat. Képzeljék csak el, hogy miféle rettegésben kell neki élnie, úgyhogy nem tud mást felajánlani, mint a nyári konyhát szállásul és egy kis maradék tavalyi krumplit magában a veremből.

A menekülők köszönték ezt is, mert elcsigázottak voltak, és elég megrázkódtatás érte őket aznap ahhoz, hogy egy kis papi álszentségen ne akadjanak fenn, bár az már majdnem kiverte a biztosítékot Szent Ferenc kolduló szegénykéinél is, hogy a krumpli java rohadt volt. Helkánál ki is verte. Azért, amit lehetett, megmentettek, megfőztek, megettek.

A barátok elvégezték a kompletóriumot, elénekelték a Salve Reginát és magukat a Gondviselésre bízva nyugovóra tértek, bár ez nem bizonyult egyszerű feladatnak, hiszen a nyári konyha egyetlen helyisége jelentette a dormitóriumot mindannyiuk számára. Hosszas helyezkedés után végül úgy döntöttek, hogy a legkényelmesebb derékalj páter Pacifikot illeti, kora, rangja és testi terjedelme okán; ő alhat a konyhaasztalon.

A többiek a földön szállásolták el magukat a kertvégi kazalból behordott szénán, úgy, hogy Mityuéknak jutott a konyha egyik sarka, ahol családi fészket építettek pokrócokból, ruhákból. Gondolataik rámolás közben, mint minden este, fiuknál jártak, Vica és Luci bátyjánál, Pistinél, akiről nem hallott senki semmit, mióta bevonult, akiről rettegve, remélve nem tudták, hal-e, él-e. Helka és Mityu maguk közé fektették a két gyereket, és a föléjük kúszó szürkületben hanyatt fekve az illatos száraz füvön keresték magukban a válaszokat. Hogy a barátok sajátos dallamú hortyogása segítette-e őket ebben inkább, mint az oly homályos, emberekkel teli konyhasarok, nem tudni, de annyi bizonyos, hogy az alvó kislányok fölött egyszer csak megtalálták egymás kezét. Tenyerükben összefolyt a nyomorult otthontalanság.

– Mint a kivert kutyák – lehelte Helka, és remélte, hogy csak Mityu hallja. De tévedett.

Megmenekülők

Az öregasszony az új évezred hajnalán tért meg Teremtőjéhez, vagy a régi alkonyán, mert ez felfogásbeli kérdés, hogy valójában mikor is kezdődött a harmadik évezred. A bonyodalmat, ugye, megint az idő okozza, amit mi a nullától számolunk, nem az egytől, de hogy a nulla mikor is volt, az kapásból nem tiszta, mert tudvalevőleg eleve mínusz négy és hét között valamikor, de ezt már akkor elszámolták, amikor az egészet kiokoskodták. E szerint például a harmadik évezrednek el kellett volna kezdődnie valamikor ezerkilencszázkilencvenhárom körül, és ezt ne is bonyolítsuk tovább, mert még belekeverhetnénk azt a másik, ötezer valahánynál tartó számítást is, és akkor biztos elvesztünk. Annyi bizonyos, hogy a nulla az első – és nem is akármilyen – év volt, és ebből az következik, hogy az egy már a második, a kettő a harmadik és így tovább, vagyis a kétezredik az ezerkilencszázkilencvenkilenc, és kétezer a kétezer-egyedik. Na, ugye, világos, hogy az időn nem lehet kifogni, holmi ezernégyszáz köbcentis logikával! – szakadt el a temetési szertartás gépies liturgiájától Iván, mikor a sírbatétel alatti könyörgések közepette, annál az invokációnál, hogy most azért a testvérünkért imádkozzunk, aki a jelenlévők közül elsőnek követi az elhunytat, egy távoli rokon hangosan beleszólt, hogy „jelen”. Na, ennyit erről! – és megadta magát az oly otthonos lelki magánynak és spekulációnak.

Egy sokkal vulgárisabb síkon az is biztosnak tűnhet a felületes gondolkodó számára, hogy a hagyatéki ügyek elrendezése után a házat a Perlaki családnak ki kellett ürítenie, mert bölcsen úgy döntöttek, hogy nem marakodnak az örökség felett, hanem eladják, és megmentik a békét, amit tudvalevőleg semmi sem fenyeget jobban, mint a pénz, a hatalom és a nő valamelyike, vagy tetszőleges elegyük.

Erre a hősi akcióra már nyáron került sor. Dögletes meleg volt, Magyarországon újra megtelepedett az aranysakál. Iván, akit nem rázott meg látványosan anyja elvesztése, nagy nehezen rászánta magát, hogy leakassza a tartóról a padláskulcsot, és behatoljon a szahara mélyére. Öccsével, Dáviddal az ő tisztük volt az ingóságok elosztása, és ehhez fel kellett térképezniük a legeldugottabb zugokat is, hogy kiderüljön, legenda-e, vagy valóság a vésett nyelű, monogramos huszonnégy személyes ezüst étkészlet. Úgy rühellte a feladatot, mint Jónás a prófétaságot, de a kényszer nagy úr, nincs tekintettel sem az őszes halántékra, sem a bokasüllyedésre, a recsegő térdízületről nem is beszélve.

Valamiért irtózott anyja hagyatékával foglalkozni. Egyszer ő már elhagyta ezt a házat, és azóta csak vendég itt, és nem is lesz már soha más. Dávid az nem. Az a marha – ahogy magában minősítette –, az persze itt maradt, és soha nem állt a saját lábára. Anyjuk állt rajta haláláig.

Nem, nem akart gyerekkora emlékeivel találkozni, felidézni azokat az éveket, amikor Klaudia fennhatósága alatt élt, nörsz vigyázott rájuk, és azt az álszent komilfó neveltetést kapta. Minden nap, amit itt töltött a lomok rámolásával, előhozott valamit a feledésből, de kitartóan küzdött – úgy gondolta – okkal eltemetett múltja ellen. Éppen elégnek találta a jelen nyomorával folytatott harcát, és úgy érezte, többre már nincs ereje. Jópofának tűnhetett ugyan felidézni, hogy pontos üzleti ajánlatot tettek a testvérek szigorú anyjuknak, hogy rábírják, függessze fel valamely csínytevésükért kiszabott büntetésüket, és engedje el őket moziba a szomszéd lányokkal, minek fejében ők életre szólóan megígérik, hogy sem azt, sem más rosszaságot soha nem követnek el – de az emlék több keserűséget hozott, mint felszabadulást.

*

A padlásnak különös illata volt. Mintha még a hőség is szagolható lenne a szállongó porban, a csomagolópapírba tekert, cukorspárgával átkötött szőnyegek, használaton kívüli bútorok, tartalék palalemezek és ereszcsatorna-darabok, kiszuperált virágtartók és hatalmas sötét testekként elnyújtózó hajókofferek között. A fény az ajtó feletti csupasz villanykörte mellett a lépcsőházból és a két tetőablakból szűrődött be, sejtelmes derengést teremtve. Elég volt egyetlen lépést tenni a padlástérben, és beindult a porszemek tánca a kis nyíláson besütő nap sugarában. Ha nem lett volna olyan elviselhetetlen, akár igéző is lehetett volna.

Iván az ajtóból körültekintett, és az utolsó olyan sóhajával, amely még nem taszította a szilikózis felé, eldöntötte, hogy nem halogatja tovább az expedíciót. Ahogy megszokta szeme a félhomályt, tekintete a padlás közepén, a bejárattal szemben terpeszkedő két kofferre tévedt. Szürke, belepett állapotukban is méltóságosak voltak, szinte szépek. Mint két öreg férfiarc, amire a kor rákarcolta a múltat. Viseltesek, titokzatosak, mutatják is, rejtik is magukat. Odalépett az egyikhez és fölé hajolt. A vászonnal behúzott testet erős bordák tagolták, lekerekített sarkaikon fényüket veszített rézveretek, amelyek egykor a stabilitást adták, és az ütődésektől óvták meg tartalmukat. Két végén vastag bőr fülekkel lehetett markos hordároknak cipelni a jelentékeny súlyt, és gyönyörű nagy csatok zárták el az illetéktelenek elől ismeretlen kincseiket. A fedlap közepére elfeketült fémtáblát szegecseltek egykor. Tenyerét rányomta erre a lapocskára és erős mozdulattal letörölte. Két gravírozott betű tűnt elő: M. O. Egy pillanatra meghökkent, mert nem értette, de aztán leesett a tantusz.

– Oli bácsiék kofferje! Mauks Olivér! Ezzel hajózott Oli és Irma az Adrián Fiuméból egészen Bariig. Na, lássuk – és a csatokhoz nyúlt, amelyek némi forszírozás után megadták magukat, és felpattantak. A fedél alatt nejlonzacskók, borítékok, csomagoló- és selyempapírok rejtettek mindenféle irományt. Lényegében csupa régi kacat. Iván megkönnyebbült, ezzel sem lesz sok dolga, bár most sem bukkant elő a családi legendákban emlegetett vésett színezüst étkészlet, de legalább hamar végez. Megy a sok cucc sebesen a kukába. Kiemelte az első köteget, újságcikkek voltak. Talán anyja emléke iránt érzett kegyeletből belepiszkált a kivágatokba, de semmi személyest nem talált, csak régi koncertekről írt kritikák, amerikai hírességek sztorijai és más, magyar, német és angol nyelvű lapok kis színes írásait látta. Sarkukon a jól ismert betűkkel dátumok, nevek, hogy mely családtagnak is kell majd odaadni, akiket biztos érdekel. Határozott kézzel süllyesztette az odakészített szemeteszsákba a köteget. Amikor újra a kofferbe tekintett, megakadt a szeme egy töredezett, elsárgult borítékon. Az előrenyomtatott Nagyméltóságú, Méltóságos, Nagyságos úrnak, úrhölgynek felirat mellett az előző kézírással, ceruzával a következő szöveg volt olvasható: „Vilinek 1944–45-ös leírás levélben 1948. jan. 16. küldve”.

Lassú, bizonytalan, szinte gyáva mozdulattal nyúlt utána. Valahonnan mélyről borzongás futott át rajta, mintha ismeretlen eredetű szél támadt volna a forró padláson. A kutya pöcsét, csak nem leírta Anyuka Vili bácsinak, hogy mi történt velük a háború alatt! Erről soha nem volt hajlandó nekünk beszélni, nicht vor den Kinder alapon.

Lássuk csak, és remegő kézzel kiemelte a borítékot, és óvatosan, hogy a töredezett papír szét ne essen, kinyitotta.

Egyre jobban elhatalmasodott rajta az izgalom, felfordult a gyomra, émelygett, hányingere támadt, nagyokat böffentett, és kiszáradt a torka. Valami ismerős ismeretlen közelgett váratlanul a múltból, mint szerelvény zakatol elő az alagútból. Sóhajtott, és kiemelte a sűrűn teleírt, félbehajtott lapokat. A kézírás hátoldalán, fekvő A/4-es formátumban az ózdi finomhengermű üzemfőnökségének piros pecsétjével, és valaki olvashatatlan – későbbi lapokon Heinczné – aláírásával hitelesített bejelentések voltak felsorolva a kikészített közvetlen jóvátételi árukról, 1947. március 10-i dátummal. Pontosabban jugoszláv és orosz jóvátételre irányított hengerhuzal, sarokheveder, gömbacél és laposacél tételek sorakoztak egymás alatt. Így aztán az Iván kezében gyűrődő papírokon ott derengett családja és hazája sorsának színe és fonákja is.

Megkereste a lapok csücskén számozott oldalak közül az elsőt, és a padlásablak felé tartva olvasni kezdte az anyja jellegzetes kézírásával írt, itt-ott javítgatott levélvázlatot.

*

„Elise egyik utóbbi leveleiben egyikében írja, hogy a mi „story”nkat még mindig nem ismeritek. Ez ösztönzött arra, hogy ennyi idő után találkozásunk előtt megírjam. A „történelmi távlat” valóban nem halványította el e sötét emlékeket. Tehát vissza 1944-be! – Március 19-én németek bevonulása. Sötét előérzetek, balsejtelmek közt hideg abroncs a szívünkön, valószínűtlenül borzalmas hírek a többi megszállt országból. – Április 5-én kötelező sárga csillag viselés. Másnap Dávid elsőáldozása! Az első komoly megrázkódtatás a gyerekek életében: katholikus hitben nevelkedtek, a származásukat nem is sejtették, 8 és 10 évesek. – Személyzetet nem szabad tartani, kitűnő mindenesem 3 év után zokogva távozik. Anya beköltözik Olihoz még Irma betegsége alatt és aztán is ott marad, hogy Oli ne legyen egyedül. Mi április végén beköltözünk Anya lakásába és a mi lakásunkat átadjuk önként, mielőtt erőszakkal elvennék. Megalázó, aljas rendelkezések sora kezdődik. Elveszik a hivataltól kapott, egész évre kiosztott zsírt, az élelmiszerjegyeket megvonják stb. Minden nap külön izgalom, míg Jani hazajön, hiszen a németek állandóan viszik el az embereket részben önkényesen, részben feljelentésre. Márpedig utóbbi volt bőven. Maguk a németek elismerték, hogy egyik országban sem jelentette fel egymást ennyi honfitárs. – Jun. 21-én összeköltöztetés kijelölt csillagos házakba. Szerencsére Oli házát is kijelölték, s így odaköltöztünk. Ekkor már