Borítószöveg

Egyszer volt, hol nem volt egy kis falu London mellett, ahol a vörös téglás házak sorát csak egy templom és egy kocsma szakította meg. A falu hangjai, mint mindenhol, szerelemről, munkáról, halálról, kutyasétáltatásról és gyepgondozásról fecsegnek. Mélyen a házak alatt évszázadok óta szunnyad a halott Fogacsán apó. Néha levelekkel borítva, gyökérkarokkal rajzolják le a gyerekek, akik attól félnek, hogy ha rosszalkodnak, elviszi őket. Egy nap Fogacsán felébred, előbújik rejtekhelyéről, emberi történetekre szomjasan fülelni kezd, és csak hallgatja, hallgatja a falu szimfóniáját. Feszülten figyel egy elbűvölő fiúcskát, aki nemrég érkezett a faluba: Lannyt, akit érzékenysége különösen fogékonnyá és sebezhetővé tesz...

Max Porter kisregénye hipnotikus erővel rántja be az olvasót egy olyan világba, ahol szeszélyesen kanyargó zöld indák fonják elválaszthatatlanul össze az apró és a nagy dolgokat, az ősit és az újat, a mítoszt és az életet.

„A halott Fogacsán apó beteg vörösfenyőkarokkal öleli át magát, álláról kakukknyál csorog. Elvigyorodik. Kísértést érez, hogy mint egy sebész, fölmesse a falu testét, és kihúzza belőle ezt a gyermeket. Hogy kivonja onnan. Egyszerre fiatal és ősi, egyszerre tükör és kulcs. Aztán a halott Fogacsán apó elhagyja őrhelyét, és továbbvándorol, nevetgélve, egyik bőréből a másikba átbucskázva, most épp fényes impregnált vászon esőkabátban, a falutól megrészegedve, érzésektől duzzadva, bizsergeti a gondolat, hogy miként vezet egyik dolog a másikához, újra meg újra, és megint újra, és nincs semmiféle vég.”

„Döbbenetes, megható és erőteljes... csodálatos”. – The Daily Telegraph
„Lehengerlő, nyugtalanító és mámorító könyv.” – Psychologies
„A szavak vidáman kavargó üstje.” – The Guardian
„Rendkívüli irodalmi bravúr.” – The Sunday Times
„Varázslatos és fondorlatos mű, egy igazi diadal.” – The Financial Times
„Igazi örömkönyv... lüktet az élettől.” – The Observer
„Nem sűrűn botlik az ember ennyire jó könyvbe.” – Maggie O'Farrell

Fordította

Falcsik Mari

Copyright © Max Porter, 2019

Hungarian translation © Falcsik Mari, 2021

A fordítás alábbi kiadás alapján készült:

Lanny, Faber & Faber Limited, 2019

„Green Madrigal (I)”, from Lynette Roberts:
Collected Poems, edited by Patrick McGuinness,
Carcanet Press, 2005, is reproduced by
kind permission of Carcanet Press

Borítóterv © Faber Design

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Darida Benedek

A borítót az eredeti alapján készítette Oláh Gábor

Szerzőfotó Lucy Dickens

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-676-825-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A béke, én idegenem: egy fa, ami

Természetes mód átnövi összes

Feszélyét, próbáját, vészhelyzetét

A növésnek.

Zöld és eltökélt.

Kínnal lélegzik.

Mégis békét áraszt, szellem békéjét,

Növését, mozdulatét.

Így járja át, e zöldellő kellem,

A földkerekséget,

Hol ég és nap szelídíti őt,

Mint én tenném veled.

Lynette Roberts: Zöld madrigál (I)

A halott Fogacsán apó fölébred hektárnyi rétet benövő bóbiskolásából, és a szerteszórt szemét nedves csomóival ledörzsöli magáról az álom sűrűn csillogó szurokszemcséit. Lehever, hogy hallhassa az anyaföld himnuszait (egy se szól, hát ő dúdol), aztán összezsugorodik, egy elrozsdásodott üdítősdoboz-nyitófüllel szájat vág magának, és fölszippantja a savanyú avar nedves bőrét meg a zaftos törmelékevőket. Elhasad és imbolyog, széjjelválik és újra egybeáll, fölköhög egy műanyag kaspót meg egy merevre száradt kotont, egy összetört üvegszálas fürdőkád alakjában pihen kicsit, rogyadozik, letépi magáról ezt az álcát, érzi az arcát, és azt, hogy most egy réges-rég földbe süppedt csersavas fiola képét öltötte magára. Most viktoriánus szemét.

A nyűgös Fogacsán apónak sose szabadna délután aludnia: lám, most azt se tudja, ki ő, mi ő.

Ölni akar, hát énekel. Lassú dallam – semmiség, akár a hőhullámtól fölhólyagzó aszfalt buborékai. Beletelik egy nyúlós órába, míg összeáll a vigyora. Így földerítve magát, egy művelt bolond hangján karattyolni kezd a papírvékony száraz szárnyaknak és a kéreg alá rendelteknek, a jeleknek, amiket tavaly hagyott itt, egereknek és pacsirtáknak, pockoknak és szarvasoknak, saját maga ősi emlékének ciklikusan megbízható lényéről, mely része Nagy-Britannia nemzeti tantervének. Ahogy surrogva-terjengve átvág a fák közt, egyik ijesztő jelmezből a másikba csusszan át. Egy darabig fluoreszkáló védőmellényben lépeget mint mérnök. Majd tesz pár lépést egy elegáns felöltőben, aztán egy hullámlemez Anderson-bunkert ölt magára, aztán tréningruhát, majd egy dzsip rozsdás motorháztetejét, aztán egy bőrszoknyát, de egyik sem felel meg neki. Kipufogócsőként piheg kicsit, majd vonaglik egy-kettőt, és nyúlcsapda alakját veszi föl, aztán lepisált csalánból ellilult fejű megfojtott báránnyá változik. Leránt egy feketerigót az égből, és reccsentve fölfeszíti sárga csőrét. Úgy bámul a fölhasadt arcba, mintha tiszta vizű tó volna. Elhajítja a madarat a fák közé, föláll, csupasz törzsű, bozótos aljú fa lesz belőle is, topog erezett lábán. Testén kéregpáncél, belevésve rég elholt fiatal szerelmesek nevének kezdőbetűi. Átcsörtet az erdőn, már egészen éberen, kiéhezve a hallgatózásra.

Csak egy dolog képes fölvidítani a hóbortos Fogacsánt, és az a hallgatózás.

Ugyanolyan sebesen kúszik át a tájon, mint a szürkület, mígnem kedvenc helyére ér. A félhomályba merült takaros falu fektéből fölülve köszönti. Fogacsán apó fölmászik a lengőkapuig. Láthatatlan és türelmes, épp csak akkora most, mint egy bolha. Némán ücsörög.

És fülel.

Íme.

Emberhang, figyelme egyetlen tárgya, ennek a pórázához kötve vonszolódott át a földeken, beszippantotta saját nagy szomja.

Tündökletes.

Szép napszak ez.

Már itt van körülötte, belenyúl, és finoman huzigálja ki a szálakat, karmester ő, aki előcsalogatja a zenekarból a hangokat,

szakszerűen, sietség nélkül, ahogy az idő viszi véghez az élő szervezeten a halál művét, lassan, kicsiny lépésenként, egyre hallgatózva. Hallja, ahogy a faluja egyszerre szépen elkezd készülődni, hogy nyugovóra térjen,

A halott Fogacsán apó kifújja a levegőt, lazít, átlógatja magát a kapun belülre, mosolyog, és felissza mind az egész angol szimfóniát,

beleúszik, behabzsolja, belehemperedik, magára dörzsöli, betömködi a nyílásaiba. Gurgulázik, játszik, hangsúlyoz, és legeli, nyalja, szürcsöli a hangjait, azt akarja, hogy pezsegjen a nyelvén, ott a helye,

A halott Fogacsán apó megrágja a hely zajait, és várja, hogy kedvenc ízét érezze végre a nyelvén, de még nem kapta meg,

és ekkor meghallja kedvence hőn szeretett hangját: tiszta és igaz hang.

A fiúé.

Feje olyan volna, mint a delfiné, és szárnya,

mint a vándorsólyomé, és viharjelző vadállat

volna, ügyelné az időjárást, míg mi alszunk.

A halott Fogacsán apó beteg vörösfenyőkarokkal öleli át magát, álláról kakukknyál csorog. Elvigyorodik. Feje, mint a delfiné, és szárnya, mint a vándorsólyomé!  Kísértést érez, hogy mint egy sebész, fölmesse a falu testét, és kihúzza belőle ezt a gyermeket. Hogy kivonja onnan. Egyszerre fiatal és ősi, egyszerre tükör és kulcs. Viharjelző vadállat, ügyelné az időjárást… Hallgatja a fiút, elalvás előtti gondolatait, szavait, ahogy az anyjának jó éjszakát kíván, ahogy éber szelleme átszivárog a látomásos alvásba. Aztán a halott Fogacsán apó elhagyja őrhelyét, és továbbvándorol, nevetgélve, egyik bőréből a másikba átbucskázva, most épp fényes impregnált vászon esőkabátban, a falutól megrészegedve, érzésektől duzzadva, bizsergeti a gondolat, hogy miként vezet egyik dolog a másikához, újra meg újra, és megint újra, és nincs semmiféle vég.

LANNY MAMÁJA

Behallatszik egy dal,

meleg hangján, szokott kis szusszanásaival.

Az én daloló gyermekem

ajándékot hoz nekem.

Egy-két másodperc, míg rájövök, hogy ez nem ő.

Lanny?

LANNY PAPÁJA

Ülök a munkahelyemen a városban, és ha arra gondolok, hogy ő ott van tőlem alig egyórányi vonatútra, és épp most fog neki új napjának a faluban, és viszi azt a fura agyát magával mindenhová, hát teljes képtelenségnek tűnik. Valószerűtlennek tűnik, mikor a munkában vagyok, hogy van egy gyerekünk, és hogy az Lanny. Ha a szüleim itt volnának, biztos mondanák, nem is, Robert, csak álmodtad őt. A gyerekek nem ilyenek. Aludj csak tovább. Dolgozz csak tovább.

Az iskolai értékelőjében ez áll: „Lannynek veleszületett érzéke van a közösség összetartásához. Gyakorta előfordul, hogy egyetlen jól időzített tréfás megjegyzéssel vagy dallal lenyugtatja az egész fölbolydult osztályt.” Igen, ez biztos megesik, pont így, elfogulatlanul mondom. Ez jellemző Lannyre. De honnan van ez a tehetsége? Nekem van-e ilyen tehetségem? Minek vagy kinek kéne vezetnie és szabályoznia Lannyt és az adottságait? Ó, basszus, hát nekünk. Lehet-e úgy gyereke az embernek, hogy ne bolonduljon meg egészen?

„Lanny különösen tehetséges a nyelvek terén, a Nemzetközi Könyvnapra a Tarka, a vidra című regény alapján készített akrosztichonját megmutattuk az iskolaigazgatónak, akitől kimagasló teljesítményéért megkapta a legmagasabb fokozatú arany szilfamatricát.”

Micsoda? Mi a csudáról beszéltek ti itt? Én is akarok matricát.

PETE

Az idő tájt halott állatok csontvázait kutattam fel, és lepucoltam őket. Többnyire madarakét. Szétszedtem őket, a darabokat bevontam aranyfüsttel, aztán összeraktam őket újra, rosszul, és dróthálóra aggattam őket. Elrontott madárrobotkák. Csináltam vagy egy tucatot. A galériának kellett valami mutogatnivaló. Valami eladnivaló.

Kimetszettem darabokat különféle fakérgekből is. Dobozba raktam őket, szövegtöredékekkel.

Volt még egy pár rajz is. Néhány egész tisztességes nyomat. Sorozatok. Diszkrét holmik.

Egyik reggel bejött a műterembe, vastag faágat hozott, amiből két tökéletes kar ágazott el. Korábban látta már egy faragott férfiszobromat.

Az alkalmi utcai csevegések után most már ott tartottunk, hogy egy héten egyszer-kétszer beugrott hozzám teára.

Olykor Lannyvel, máskor egymaga. Még csak alig pár éve laktak a faluban.

Régebben látta azt a durván faragott férfialakomat, azt a kereszt nélküli Krisztust, és abban a lehullott faágban meglátta egy újabb ilyennek a lehetőségét.

Végtelen kedves, mondtam.

Nekem öröm, Pete, mondta ő.

Kedveltem őt. Jó vele elcsevegni. Van benne melegség, van szeme a dolgokra. Gyakran megmutattam neki, amit csináltam, és érdekes dolgokat mondott rájuk. Meg tudott nevettetni, de tudta, mikor kell fölszívódni. Úgy tűnt, érzi, mikor nem vagyok társasági hangulatban.

Színésznő volt, darabokban játszott, a tévében is néha. Mindenfélét mesélt róla. Arról a sok faszfejről a show-bizben. Úgy hangzott, az a világ sem esik millió kilométerekre a képzőművészekétől, amit magam ismertem azokban az özönvíz előtti időkben.

Nem hiányzott neki a színészet, de olykor nagyon elunta magát, miután Lanny elment az iskolába, a férje meg be a városba. Könyvet ír, azt mondta. Egy bűnügyi thrillert.

Ez nagyon vérfagyasztóan hangzik, mondtam.

Nagyon vérfagyasztó, mondta, de kéjesen izgalmas.

Gyakran ott üldögélt velem, míg dolgoztam. Megvette egyik munkámat, a tudtomon kívül, a galériában. Az egyik jó nagy reliefemet. Mondtam, adtam volna neki baráti engedményt, ha tudok róla, mire ő azt felelte, hát ez az, Pete.

Kedveltem őt.

Bármivel el tudott babrálni, ami ott hevert szanaszét.

Drótdarabkákkal. Egy ceruzával. Néhány kis gallyal.

Csináljon valamit, csak egész nyugodtan, mondtam neki egyszer.

Ó, nem, a vizuális dolgokban reménytelen eset vagyok, mondta ő.

Emlékszem, arra gondoltam, milyen fura és szomorú dolog ilyet kimondani is.

Reménytelen, a vizuális dolgokban.

Biztos valaki egyszer mondott neki valamit, hogy így megmerevedjen benne ez a vélemény.

Eszembe jutott az anyám. Valaki azt mondta egyszer neki, amikor még nagyon fiatal volt, hogy nem képes kiénekelni egyetlen tiszta hangot se. Úgyhogy egész életében nem dalolt, nem fütyörészett soha. Én nem tudok énekelni, mondogatta.

Nem sokkal azután, hogy meghalt, rájöttem, hogy ennek az a nevetségesen ostoba vélemény volt az oka. Nem tud énekelni.

Szóval, letelepszik az asztalomhoz, egybesöprögeti rajta az összemorzsolt zuzmót, míg arról az új üvegkocka monstrumról fecserészünk, amit a  Birkaborda-dombra építettek.

Figyelem, mit csinál.

Először csinos kis halmot formáz. Lelapítgatja. Kettéosztja. Összetömöríti két vonallá. A két sort kis részekre vagdalja, azokat összecsipkedi, így rövid, zöldesszürke fogsort alakít belőle. Majd tömör négyszöggé lapogatja, aminek a körmeivel egészen élesen meghúzza a sarkait, aztán nedves ujjbegyével tökéletes kört rajzol a közepére.

A vizuális dolgokban reménytelen, de itt ül, és türelmesen tereli azt a kis halom száradt mohát egymás után vagy fél tucat takaros alakzatba, észre se veszi, úgy csinálja a képeket egymás után a konyhaasztalomon.

Fölnéz rám, és azt mondja, tudja, hogy elfoglalt vagyok, és azt is tudja, hogy híres vagyok, de ha nem tartom túl ostoba ötletnek, adnék-e rajzórákat Lannynek.

Rajzórákat: micsoda baromság, gondoltam.

Mondtam neki, hogy épp mert nagyon is kedvelem a kölyköt, és imádok dumálni vele, el sem tudok képzelni rosszabbat, mint hogy rajzolni tanítsam.

Én egy nyomorult, magányos balfasz vagyok, alig tudom megfogni a ceruzát, mondtam.

Ő meg nevetett, és azt mondta, érti, és kiperdült az ajtón, azzal a kecses mozdulattal, ahogy szokott. Úgy is fogalmazhatnék: fogékony a fényre. Mint ahogy ahhoz az embertípushoz illik, aki a többieknél kicsit közelebbi rokonságban van az időjárás elemeivel, aki szemlátomást ugyanazokból az atomokból van összerakva, mint a föld, sokkal inkább, mint a manapság élő többi ember. Ami magyarázattal szolgál Lannyre.

Szóval, akkor délelőtt, miután elment, csak ültem, és szívtam befelé levegőt, ami a nyomában maradt, és még sokáig töprengtem a felnövekvő nőkön, hogy milyen is lehet lánynak lenni ezen a világon, és aztán elkezdett hiányozni az anyám meg a nővérem meg még néhány nő, akiket ismertem, és míg nagy műgonddal vittem föl az apró aranyporfoltokat a vörösbegykoponyára, a szerelem veszélyeitől óvó régi dalt dudorásztam magamnak, Ó, kakukkfűszál…

LANNY MAMÁJA

Behallatszik egy dal,

meleg hangján, szokott kis szusszanásaival,

és most ideront hozzám, az ölembe mászik, és a nyakamba csimpaszkodva rám fűzi magát.

Lanny, mondtam, belép balról a színre, énekel, és árad belőle a fenyőszag és egyéb szép dolgok illata.

Könyörgök, gondoltam, csak ne nőj ki túl korán az ilyen ölelésekből, én földmeleg bubám.

LANNY PAPÁJA

Ha elérem a 7:21-est, akkor lőttek a reggelinek Lannyvel, de elkerülöm Carl Taylort, és még ülőhelyem is akadhat. Ha a 7:41-essel megyek, még találkozom Lannyvel, de már Carl Taylor is megtalál a peronon, és akkor kénytelen vagyok ismét végighallgatni a híreket Susan Taylorról és az okos Taylor lányokról, hogy melyik plusz tárgyból alapvizsgáznak, és minden valószínűség szerint állnunk kell majd, valakinek a hónaljában, valakinek az összecsukható biciklije mellett, Carl Taylor kocsideréknyi hírözöne és a zene kevercsében, ami bádoghangon pattog elő valaki füleséből.

Le a falu főutcáján, a kereszteződésekben nekicsapódva a száguldó forgalomnak, ami csak arra jó, hogy fölforduljon tőle a gyomrod, föl a Szellempilóta-ösvényen, át Ashcote-on, a kétsávos útig, ami egész a városig fut. Ha nem tartanak föl traktorok vagy biciklisták, nem egészen húsz perc alatt kint vagyok az állomáson. Egyéni rekordom tizennégy perc. Ha  a Szellempilóta-ösvényen lassítok, lehet, hogy szarvasok jönnek ki az útra, és megállhatok egy percre, hogy nézzem őket. Vagy rájuk dudálhatok, hogy figyelmeztessem őket: vigyázat, jövök, és fölgyorsíthatok 120-ra vagy akár 130-ra, és söpörhetek letekert ablakkal, hogy fölébresztessem magam a bevágó széllel, és élvezzem a vezetést. Élvezhetem is, épp elég pénzembe került ez a kocsi, és most azzal tölti az élete legjavát, hogy leparkolva vesztegel, és rám vár.

Néhanap, ha gyorsabban vezetek, van még öt percem az állomás parkolójában, ilyenkor csak ülök a kocsiban, és beszélek hozzá. Köszönöm, mondom neki. Öröm önnel együtt dolgozni, uram. Szép volt, cimbora. Bukephalosz, te hibátlan szépség, te vagy a legeslegjobb paripa a világon. Na, ezt jelenti az ingázás. A játékként felfogott rutinból kicsalt apró örömöket. A részmunkaidős vidéki pasi apró trükkjeit. Meglehet, ez lélekromboló. Meglehet, én kissé szánalmas vagyok. Nem tudom.

Van egy rajzom Lannytől az íróasztalom fölé kiragasztva. Én vagyok rajta, köpönyegben repülök a horizont fölött. A felirat így szól: „Hová megy a papa mindennap? Senki se tudja.”

LANNY MAMÁJA

Pete kopogott az ajtón.

Átjutottam az öreg Peggyn anélkül, hogy kivallatott volna.

Gratulálok, Pete, majd elkapja magát visszafelé. Most amiatt aggódik, hogy az emberek etetik a kányákat. Egy csésze teát?

Lenézett a csizmájára, és a szakállát huzigálta.

Nem kérek. De idefigyeljen. A múltkor, miután maga elment, gondolkodtam este. Nyomorult vén balfasz vagyok, és vajon mi volna ezen a világon, amitől kicsit is kevésbé lennék az? Sose tudtam tanítani, és utáltam azt is, ha engem tanítottak. De ha a maga kérdése az, eljöhet-e hozzám Lanny, hogy a konyhámban ücsörögjön, vegyen magának a rajzlapjaimból, és rajzoljon velem, közben meg diskuráljunk arról, amit épp csinálok, hát akkor miért ne. Kedves kölyök, rám meg rám fér egy kis társaság. Még az is lehet, hogy jót fog tenni nekem. Na, mit szól hozzá, iskola után, mondjuk hétfőnként vagy szerdánként?

Ó, Pete, maga csodálatos! És ugye elfogadja, hogy fizessünk érte?

A legkevésbé sem. Kurvára nem, drágám. Vegye rá azt a gazdag urát, hogy vásárolja meg tőlem az egyik vacak aranymadaramat, majd ha megint kiteszek párat jövőre.

Hát, ez nagyon kedves magától! Lanny annyira fog örülni! Legyen a szerda, ha kérhetem.

Pete léptei már lefelé morzsolták a kavicsot a kocsifelhajtón. Meg se fordulva hátraintett, és odakiáltotta:

Szerdán négykor! Várni fogom!