Farkas Anett: Lázadó Angyalok

© Farkas Anett, 2023

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem
másolható, sokszorosítható, vagy használható fel
a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as beteg, 2021

A 33-as ügy, 2022

A 33-as áldozat, 2022

Kettős játszma, 2023

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Illusztráció © Szieben Rita

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

ISBN 978-615-825-399-4

Magánkiadás (Pitypang Könyvek)

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2023

TARTALOM

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

Ha nincs másod, csak egy kalapács,
akkor mindent szögnek nézel.

JODI LYNN PICOULT

PROLÓGUS

A csontok nagy része eltört, az állkapocs darabokban volt. Lehúzta a gumikesztyűt, kiropogtatta a nyakát, elégedetten nézett művére. Jobbra fordult, tekintete megállapodott az asszonyon, akire ugyanez a sors várt. Ujjongott magában, hogy újra megteheti. A nőt az ágyhoz kötözte, szájába zoknit tömött, nézte, ahogy zihálva próbál levegőt venni. A nyugtató ugyan dolgozott benne, de az előbbi jelenettől teljesen magához tért. Kitágult pupillákkal nézte a fölé magasodó vigyorgó férfit. Az ismerős kéz egy határozott mozdulattal lerántotta róla a paplant, ami eddig menedéket nyújtott neki. Hatalmas, domborodó hasa megvillant a félhomályban. A férfi a mécseseket egyesével átpakolta az ágy melletti éjjeli szekrényre, élesen szippantott a kissé dohos levegőből. Odahúzta az ágy mellé a széket, ölébe vette az előre bekészített tálcát a konyhából összegyűjtött késekkel. A nő köhögni kezdett, kiköpte a galacsinná gyűrt zoknit és kiöklendezte a vacsorából hátramaradt, savtól elázott kenyérdarabot. A férfi elfintorodott, visszavette a gumikesztyűt, leseperte a darabos hányást a padlószőnyegre. Behajolt az asszony arcába, belefröcsögte nyálát a szájába, izzadság gyöngyözött a homlokán. Szeme elsötétült, kezébe vette a legélesebb kést, arcán düh terült szét. A tálcát a többi eszközzel együtt szorosan a lába mellé helyezte. Kiegyenesedett, háta íjként feszült a támlának, még közelebb húzódott, a szék lába vékony csíkot húzott maga után. Mutató- és középső ujjával zongorázni kezdett áldozata fedetlen combján, hálóingét felgörgette egészen a melléig.

– Telhetetlen voltál. Be kellett volna érned azzal, amid van. Velem – képe eltorzult az utolsó szótól. – Egy cafat vagy, aki túl sokra becsülte saját magát. Hűtlen voltál a vér szerinti családodhoz! – dühöngött.

A szeretet csupán délibáb. Ha túl közel mész hozzá, szertefoszlik. A férfi rég nem érzett már semmit, szeretetet főleg nem. Engedett szigorú tartásán, előregörnyedt, lelkiismeret-furdalás nélkül mártotta a kést a nőbe, megforgatva benne többször. Elviselhetetlen sikoly töltötte meg a szobát, melyet állatias üvöltés követett. Kizárta a hangokat, megnyalta szája szélét, még mélyebbre hatolt a rózsaszín húsba. A nő akaratlan rángatózását figyelte, izgalomba hozta, ahogyan a kötél lehorzsolta második áldozata csuklóján a vékony bőrt. Egy újabb sikoly mart bele túlterhelt dobhártyájába, egyre nehezebben viselte áldozata kínlódását. Amikor elég nagy sebet ejtett a nőn, lehajolt, gondosan visszahelyezte a tálcára a vérben ázó kést.

– Még nem mondtam, hogy vége! – üvöltött rá a haláltusáját vívó asszonyra.

Nem veszítheti el idő előtt. A férfi kitörő örömet érzett, ami már az extázissal volt határos, látva a nő szenvedését.

– Lemaradsz a nagy találkozóról. Pedig a kedvedért csináltam mindent – mondta, de már csak magának beszélt.

Bal kezével széthúzta a nő hasán a bőrt, jobb kezével behatolt a széles nyílásba. Könyökéig merült el a testben, úgy lapátolta kifelé a beleket, mint annak idején gyerekként, amikor vidáman kaparta tíz ujjával a földet a házuk udvarán. Sokszor ásott el apró csontokat, jártas volt az efféle dolgokban. Most is hasonlón ügyködött, bár ezúttal egy élő kis emberrel akadt dolga. Kihúzta a belek közé, puszta kézzel szakítva el édesanyjától. Nézte az apró lényt, a fehér máztól és a vértől csatakos ráncos bőrt. Éppen elfért a két tenyerében, úgy tátogott, akár egy hal. Várta, hogy elárassza valami szeretetféle érzés, de nem köszöntött be a szívébe semmi. Letette az ágyra a babát, több figyelmet nem akart pazarolni rá. Ugyan mennyi ideje lehet hátra, így egyedül, magára hagyva a halott anyja mellett? Egy óra? Talán kettő? Esetleg napok? Nem érdekelte, hidegen hagyta, most már végig akarta csinálni, amit elkezdett. A kisbaba pedig nem szerepelt a terveiben. A falra szögelt tükörhöz lépett, ujjaival megfésülködött, kezébe vette a kalapácsot, aztán az első áldozatához ment. Lerángatta az ágyról, végighúzta a szőnyegen, át a konyhán, ki a bejárati ajtó elé. A hold fénye bevilágított az ablakon, fehér négyszögben zuhant a padlóra. A pincére gondolt, ahova hamarosan vissza kell térnie, hogy összezúzzon még jó pár vékony csontot. Sötétség borult elméjére, mintha meghallotta volna a saját rettegését. Talán adja fel magát? Nyelt egyet, kiverte gondolatai közül ezt a kemény, ostoba visszhangot. Az étkezőasztalra helyezte a kalapácsot, később még szüksége lesz rá – a gondolatra elmosolyodott. Az előtérben belebújt egy cipőbe, kabátot vett a pizsamája fölé, és kiment a házból. Az udvarban álló tölgyfa ágai között a szél fütyült, magában számolta sietős lépteit. Hideg volt, a jéghideg fuvallat áthatolt a kabátján. Elfutott a fészerig, megragadta a falnak támasztott talicskát, zsebébe csúsztatta a zseblámpát, visszatolta a ház bejáratáig és belehúzta a péppé vert áldozatát. A kert végéig, a bozótossal benőtt kútig futva tette meg az utat. Csukott szemmel is odatalált volna. Fényt kapcsolt, arrébb söpörte az útból elágazó indákat, kifújta a levegőt, lehelete apró köröket rajzolt a szeme előtt a friss levegőben. Felvértezte magát, egy lendülettel a szabaddá tett, széles nyíláshoz tuszkolta a testet, és fejjel lefelé a sötétségbe lökte. Olyan mély volt, hogy még a koppanást is alig-alig hallotta. A feneketlen kútnak végre igazi lakója akadt, gondolta. Visszaigazította a kútra a ránőtt gazt. Elégedetten megdörzsölte a nyakát, eltüntette az odavezető nyomokat. Mire visszaért a házhoz, megkönnyebbülésére elkezdett szállingózni a hó. A kegyetlen, zord idő mégiscsak az ő javára szolgál ma, mosolyogta a bajusza alatt. Lesöpörte kabátjáról az első hópelyheket, zsebébe csúsztatta a lámpát, elégedetten dőlt a bejárati ajtónak.

– Itt hamarosan hatalmas vihar kerekedik.

A szél megmozgatta a kopasz ágakat, ezúttal sokkal erősebben, letördelte a gyengébb gallyakat. A férfiban a képek, melyektől igyekezett megszabadulni, újra élénken életre keltek és hevesen végiglüktettek a testén. Bement a házba, ledobta magáról a felesleges ruhadarabokat, a tűzhelynél teavizet melegített. Kezét kiszabadította a kesztyűből, és megtörölte az évek alatt megkopott konyharuhába. Apró nesz hallatszott a szobából, onnan, ahol a felvágott nő feküdt a reményei szerint, hamarosan halott babájával. Nem pazarolta rá az idejét, sokkal fontosabb feladat várt rá. Feketén megitta a forró italt, felpezsdítve vérkeringését. Elmosta a bögrét, visszavette a kesztyűt, az asztalról felvette a kalapácsot, kiandalgott a konyhából, végigment a szűk folyosón, elfordult jobbra, kinyitott egy ajtót. Bement, felhajtotta a lába alatt található penészes szőnyeget, ami titkos lejáratot rejtett. Leakasztotta a szögre lógatott kulcscsomót, egy darabig babrált a zárral, végül fél mozdulattal felcsapta a nyílást. Óvatosan, de annál izgatottabban lemerészkedett az acéllépcsőn. A kintről jövő fény megvilágította az ártatlan arcokat. Tekintete fél pillanatra a mennyezetre siklott, elnézte a pókhálókat, a csigavonalakat, a repedéseket. Elöntötte a harag, újra a gyerekekre nézett.

– Van kedvetek bújócskázni? – lendítette meg a kalapácsot.

A hangja éles volt, energikus, eszelős. Nevetni kezdett. Az előtte kuporgó kis alakok kezüket hasukra szorították a félelemtől. A férfi nem várt választ.

– Aki bújt, aki nem, jövök – szűrte a fogai között.

A kalapács a kezében gondolkodás nélkül életre kelt, és perceken belül szétzúzta az apró csontokat.

1. FEJEZET

2000-es évek

A Szent Benedek Árvaház igazgatója az ablakhoz sétált, felhúzta a reluxát, és kibámult a kora reggel tükörfényesre pucolt üvegen. Innen egyenesen rálátott az intézmény melletti tóra. A szél napok óta süvített Sümegen, apró fodrokat varázsolt a vízre. Fél pillanatra elmélázott az itt született emlékein: a minden évben megrendezett horgászversenyekre, a gyereknapokra, a kirándulásokra, és azokra a dolgokra gondolt, melyek gazdagították munkásságát és széppé varázsolták az itt élő gyermekek életét. A férfi eddig a napig minden tőle telhetőt megtett azért, hogy segítse, támogassa, taníttassa őket. Évek munkáját kell hátrahagyni és rábíznia egy olyan emberre, akit alig ismer, mindössze a hónapok óta tartó levelezésből tudott róla meg pár információt. A fejében kirajzolódó képek szertefoszlottak, amikor kintről határozott léptek zaját hallotta, amit kemény kopogás követett. Az ajtó halk kattanással nyílt, az igazgató szomorúan leült a bőrhatású székre, és beszakadt körmét kezdte el piszkálni. Az ismerős idegen ott állt előtte, és ő legszívesebben visszaküldte volna oda, ahonnan jött.

– Jól utazott, Zalán? – törölte meg ujját a kék szövetnadrágban, amit reggel magára húzott, majd kezet nyújtott a másiknak. – Kérem, foglaljon helyet! – mutatott az asztal másik oldalán lévő székre.

– Köszönöm.

Somogyi Zalán karizmatikus férfi volt, a negyvenes évei közepén járt, nem túlzottan magas, de erőteljes, jól megtermett. Sötétbarna haját, amibe már jócskán vegyültek ősz hajszálak, oldalra fésülve hordta. Sötétkék öltönyt viselt fehér inggel, és szürke, fényes nyakkendőt. Az igazgató csalódott, nem így képzelte el utódját, nem mintha bárki is megfelelt volna az elvárásainak. Ahhoz túlságosan ragaszkodott az elveihez, a felépített birodalmához.

– Elérkezett ez a nap is, ugye? – sóhajtott az igazgató, zavarában újra a körmét piszkálta az asztal alatt. – Az önkormányzattal mindent leegyeztettem, a szerződésben foglaltak szerint biztosítani tudják önnek a kért lakást addig, míg kis városunkban tartózkodik, és természetesen amíg a munkaviszonya nem szűnik meg bármilyen okból kifolyólag.

Gyenge, kopogó hang hallatszott, és először arra gondolt, valaki csatlakozik hozzájuk, de csak a képzelete játszott vele.

– Akkor holnaptól hivatalosan is enyém az állás. Esetleg tudnom kell még valamiről, Böhönyi úr? – vette át a szót Zalán.

Böhönyi Áron felvette az olvasószemüvegét, és az előre összekészített papírokat az állítható asztali lámpa alá tolta. Újra átnyálazta a munkaszerződés minden egyes pontját, végül megrázta a fejét.

– Mindenről tud – harapta el a mondatot, jobbnak látta nem folytatni.

Böhönyi Áron két évtizeddel ezelőtt megélte a poklot, prosztatarákot diagnosztizáltak nála. Húsz éve még fiatal volt, két kesztyűvel vívta meg a csatát az alattomos betegséggel. Mára elmúlt hatvanéves, sőt, közelebb járt a hetvenhez, fizikailag leharcolt lett, nem tudta még maga sem megmondani, mennyi ereje lesz újra végigjárni azt a kemény utat, amit az élet neki szánt. Felesége a betegség kiújulása után ultimátumot adott neki, azonnali nyugdíjat parancsolt férjének. Véleménye szerint csak úgy van esélyük újra, ha Áron minden erejét ide csoportosítja, nem pedig, mint eddig, megrögzötten a munkájának él. Egyébként is már három éve halogatta ezt a döntését. De pont most?

– Összeállítottam egy listát a gyerekekről. A szokásaikról, allergiákról, kedvenc időtöltésükről. Itt a gépemen mindent megtalál, külön mappába mentettem, nevek szerint csoportosítva. Ezek nem általános adatok, amiket egyébként is megtalál az adatbázisunkban.

– Minden gyerekről külön fájlt vezet, a megszokott információkon felül?

– Természetesen. Ezeknek a gyerekeknek csak mi vagyunk, az itt dolgozók. Mindössze ránk számíthatnak, nincs senkijük.

Áron látta a másikon a meglepettséget, rossz érzés kerítette hatalmába, vajon jó kezekbe kerül az intézmény, az itt élők sora? A Szent Benedek orvosa, doktor Lovassy Tibor ajánlotta Zalánt, aki egyenesen Debrecenből költözött ide hozzájuk. Az orvos szerint Zalán volt erre a pozícióra a megfelelő ember, az, aki átveheti tőle a stafétát. De már nem volt ideje ezen morfondírozni, inkább próbálta előhívni elméjéből az előre begyakorolt szövegét, mit mondhat, és mi az, amit nem. Felkészítették, megbíznak benne, úgy, ahogyan ő is megbízik abban, aki a szájába adta a szavakat. Egy ideje ezt csinálja, hagyja, hogy irányítsák. Belement a játékba, hiszen ebből a kényes helyzetből csak így lehet kiút.

– Említette, lesz két új alkalmazott. Róluk mit kell tudnom?

Áron hátradőlt a székében.

– Valóban lesz két új alkalmazott, elintéztem a velük kapcsolatos hivatalos dolgokat, szerződést, miegymást. Jövő héten kezdenek, két nő – szünetet tartott, aztán folytatta. – Egy tanár jön intézményünkbe, irodalomra, matematikára és környezetismeretre tanítja majd a gyerekeket, besegítve ezzel egy másik kollégánknak. Ezenkívül egy ápolót vettem még fel, mostanában nagyon sok a beteg sajnos, jobban oda kell figyelniük. Tiborral honnan is ismerik egymást? – terelte el a témát.

– Nem ismerjük egymást. Tibornak egy régi ismerőse ajánlott, így talált meg engem, rajta keresztül – magyarázta a másik. – Megígérem, minden tekintetben kielégítő lesz a munkám – győzködte Zalán. – Nézze, nekem szintén kijutott a rosszból, bár nem szeretnék sem panaszkodni, sem az idejét rabolni – magasba emelte a kezét, de nem várta meg a választ, folytatta élete történetét. – A feleségem megcsalt, elhagyott, soha jobbkor nem kereshetett volna meg az orvosuk ezzel a lehetőséggel. Személyesen fogom neki megköszönni a kedvességét, a közbenjárását. Elköltöztem Debrecenből, ide, Sümegre, mindent hátrahagyva, egy új élet reményében. Ez az árvaház lesz a mindenem, és a gyerekek jóléte, boldogsága. Nem kell aggódnia.

Vajon neki is valaki a szájába adta a mondatokat? Minden olyan szépnek, jónak hangzott, de bízhat Zalánban?

– Említette az előbb, hogy valami vírus ütötte fel a fejét.

Áron kimérten bólintott.

– Valóban, az utóbbi időben többen betegek lettek, sajnos két gyermeket emiatt a rejtélyes kór miatt végleg elveszítettünk – szíve megtelt szomorúsággal, csordultig fájó emlékekkel, színültig halállal. – Nem tudjuk az okát.

– Különös figyelmet fordítok erre, Lovassy úrral konzultálni fogok.

Lezúdult az eső, kíméletlenül pofozta az ablakot. Az igazgató felállt, hátat fordított a másiknak, a tájat kezdte el pásztázni. Udvariatlannak tartotta a helyzetet, mégis szüksége volt egy csepp magányra. Áron kinézett az esőverte párkány fölött a partra. Szemüvegét letolta az orrnyergére, az egyik dolgozót figyelte, suta mozdulatait, kapálózását, mintha így megakadályozhatná az égi csapást. A szerencsétlen futva menekült a tó mellett a bejárat felé. Szurokfekete haja a koponyájára tapadt, válla és ingujja sötétlett a víztől.

Megint ott járt? A temetőben? – futott át Áron fején.

Hirtelen megrántotta a reluxazsinórt, elfedve azzal a kilátást. Megfordult, visszaült a székére és beszélni kezdett:

– Az alkalmazottak szinte családtagok. Nem tagadom, vannak köztük fura alakok, de hűségesek, ez pedig nagyon fontos egy ilyen helyen. Ehhez tartsa magát, kérem!

– Úgy lesz – dörzsölte meg állát Zalán, barna szeme élesen villant. – Az előbb célzott valamire?

Áron a férfira meredt, a munkaszerződést kezdte el pakolgatni, ami eddig kinyitva hevert az őket elválasztó íróasztalon. Úgy érezte, arca eldeformálódik a kérdéstől, mintha egy torzító tükör előtt grimaszolna.

– Aggaszt ez a vírus, vagy nem is tudom, minek nevezzem ezt a dolgot. Kérem, fordítson erre különös figyelmet! Nagyon nehéz ilyen körülmények között itt hagynom az árvaházat – köszörülte meg a torkát. – A feleségem szerint a saját egészségemmel kell foglalkoznom.

– Igaza van – helyeselt Zalán, fészkelődni kezdett a székén. – Muszáj újra megkérdeznem. Célzott az előbb valamire? – hajolt közelebb bizalmasan, hangját suttogóra változtatta. – Megbízhatok mindenkiben, ugye?

Áronra rázuhant a rossz érzés. Legszívesebben a fejére húzta volna a paplant, hogy sötét, levegőtlen helyen legyen. Nem akart gondolkodni, nem akart jelen lenni.

– Természetesen. Mindenkihez forduljon bizalommal, ezt várják el majd öntől is – felelte.

Zalán kedélyesen elnevette magát.

– Akkor körbevezetne? – indult meg a kijárat felé. – Van mit felfedezni. Kész labirintus ez az épület.

Áron habozott, végül nehézkesen megtette az első lépéseket.

– Induljunk, valóban sok helyiségünk van – helyeselt.

Remélte, nem rontott el semmit, helyén kezelte a megbeszélt dolgokat. A kérdést a fejében pedig próbálta jó mélyre elásni, habár az a mai nap folyamán többször próbált a felszínre bukkanni:

Talán mégis el kellett volna mondania neki a teljes igazságot?

2. FEJEZET

Gyűlölte, ami a munkájával történik, de nagyon úgy tűnt, hogy az elkövetkezendő pár hónapban együtt kell dolgoznia Várnai Ádámmal. Lili szembenézett a rideg ténnyel: hibázott. Ha valaki ugyanezt tette volna vele, nos, az élete hátralévő részét biztosan tolókocsiban tölti. Ebben a helyzetben még azt is megkérdőjelezte, tud-e a férfival udvariasan viselkedni. Mottója: a legjobb védekezés a támadás. Négyszemközt voltak a nagybátyja tágas irodájában, mégis úgy érezte, hogy a falak menten összenyomják, annak az embernek a karjába hajtják, ahonnan most nagyon menekülnie kéne. Ádám túl közel volt hozzá, ez pedig egyre inkább zavarta. Feszélyezte az ügyvéd illata, a kezének érintése, ujjaik bemutatkozás után egymásba kapaszkodtak, nem engedték el a másikat. Szemtől szemben álltak, előttük kiterítve ott volt az igazság, a titkok, a nő kettős játszmája.

– Tudod már, mi lesz a konkrét feladatom nekem és a nagymamámnak? – törte meg a kínos csendet Ádám, hátralépett, megszakítva ezzel a testi kontaktot.

Lilinek hirtelen hiányérzete támadt, majdnem az ügyvéd után kapott, aztán gyorsan meggondolta magát. Hamar megértette, a pillanat, a híres varázs a mesékből, eddig tartott, így is köszönetet mondhat, amiért ennyivel megúszta.

– A nagybátyám, Olivér fogja elosztani a feladatot köztünk, valamint a többiek között. Ő felügyeli a munkánkat. Hamarosan visszaérnek, és választ kapsz a kérdésedre.

– Felhívnád, hogy jöjjenek? – sürgette Ádám.

Lili pislogott párat, azonnal felébresztette magát az ábrándjaiból. Mit is várt? Azonnali megbocsátást? Mintha mi sem történt volna?

– Esetleg megbeszélhetnénk… – habozott. – Tudod, én nem akartalak megbántani.

Mekkora hülye! Nem akarta megbántani? Olyan mondatok buktak ki a száján, amilyeneket a filmekben szokott hallani, ráadásul ilyenkor szokta továbbkapcsolni másik adásra a tévét.

– Megértem – vágta rá rögtön Ádám. – Pusztán kihasználtad a lehetőségeidet. Kapóra jöttem a munkád során.

– Nem használtalak ki – ellenkezett Lili. – Különben sem én vagyok a hibás! Beleköptél a levesembe, én mindössze sodródtam az árral. A munkám során néha hoznom kell nem éppen kellemes döntéseket.

– Szóval én voltam ebben az esetben a te kellemetlen döntésed. Igazán köszönöm, már meg sem lepődőm rajtad – fintorgott.

– Csak akkor ítélj el, ha te tökéletes vagy.

Ádám hallgatott, nem reagált, pókerarccal meredt előre. Lili küldött egy SMS-t a nagybátyjának, utána az asztalról felemelte a naplót és a férfi felé nyújtotta.

– Olvasd el!

– Mi ez? – tévedt Ádám szeme a könyvre. – Az újabb merényleted ellenem?

– Innentől kezdve kizárólag a rosszat látod bennem?

– Csodálkozol ezen, kedves Lili?

Ádám kivette a nő kezéből a naplót, megforgatta, kinyitotta középen, és beleolvasott.

– Remélem, nem gondolod, hogy ez megoldás lesz a kettőnk közti, a mi… – harapta el a mondat végét. – Elnézést, majd elfelejtettem. Olyan nincs, hogy mi.

– Nem gondolok semmit, Gusano, viszont jó lenne, ha befejeznéd a duzzogást. Ami megtörtént, elmúlt, és nem tudok rajta változtatni.

– Azért abban bízom, a következő éned barátságosabb lesz, különben még gyászba teszed a körülötted lévőket.

Lili arca dühtől sugárzott, már épp visszaszólt volna az ügyvédnek, amikor ajtócsapódásra lettek figyelmesek.

– Épp időben – morgott a nő, és gondolkodás nélkül helyet foglalt az egyik széken.

Kezét feltartotta, fejével nemet intett, szájával a később szót artikulálta, a vérnyomása, úgy érezte, kétszáz, közel állt ahhoz, hogy felrobbanjon. Szerencsére kollégái azonnal vették a lapot, nem firtatták az imént történteket. Adri, Kati, Ádám, a nagymama sorban leültek, onnan figyelték Olivér előadását, aki az iroda közepére állt és egyből a közepébe vágott.

– A Szent Benedek árvaház igazgatója kért tőlem személyesen segítséget. Állítása szerint furcsa körülmények között betegszenek meg a gyerekek, az utóbbi két hónapban ketten meghaltak.

– Vagyis kísérleteznek rajtuk – szólt közbe Lili.

Olivér megrázta a fejét.

– Ez a te elképzelésed, de igen, nekem is az a gyanúm az elmondások alapján. Mielőtt viszont továbbgörgetném nektek a szálakat, szeretném, ha Mária mondana pár szót az esetről – fordult az ügyvéd nagyanyja felé. – Maga mit tapasztalt az árvaházban?

Mária kissé zavarba jött a sok rászegeződő pillantástól.

– Véleményem szerint ez a betegség nem fertőző. Különböző tüneteket produkáltak azok, akik elkapták ezt a kórt. Volt olyan, aki köhögéssel megúszta, hányingerrel, fejfájással, viszont akadt olyan, akinek magas láza lett.

– Két gyermeknek lett magas láza, jól mondom? – kérdezett rá Olivér.

– Kiszáradtak, akkor kerültek fel a legfelső szintre, külön nővérrel, elzárva a biztonság kedvéért a közösségtől. Velük többet nem találkoztam – vékonyodott el a hangja. – Meghaltak.

– Az a különös az egészben, hogy a gyerekeket hamvasztották – emelte meg mutatóujját Olivér. – Így esélyünk sincs a kihantolásra, utólagos boncolásra.

– Most új igazgatója lett az intézménynek – vette át a szó Mária. – Böhönyi úrnak ezzel is aggályai vannak. Nem tudja, mennyire megbízható. Tudják, az igazgatónk remek ember, teljes mértékben a gyerekeknek szentelte az idejét. Kiújult szegénynek a rákja, ezért kényszerül most otthagynia minket.

Olivér helyeslően bólintott.

– Való igaz. Áronnak most úgy vannak a legjobb esélyei, ha ezen nem idegeskedik. Az árvaházból egyedül ő és ön, Mária van bevonva ebbe az akcióba. Az új igazgató semmiről sem tud, így azt sem, hogy Lili meg Kati valójában nem tanár és nővér, hanem beépült ügynökök. Szóval ez nehezíteni fogja a munkájukat – hadarta a tényeket a férfi. – Áron átadott nekem minden dokumentációt a gyerekekről és az alkalmazottakról. Tökéletesen felkészítettem, kinek mit mondhat, többek között a helyettesének. Készítettem neki egy előre legyártott forgatókönyvet. Nem fogja elrontani. Mostanra átadta a helyét ennek a Zalánnak. Balázzsal őt is leinformáltattam, a háttere eddig tiszta, de kértem, ásson mélyebbre.

– Az ott dolgozók közül kire gyanakodhatunk? – merült fel Katiban.

Olivér arca fél árnyalattal fehérebb lett, ami csak Lilinek tűnt fel.

– Egyelőre Balázs nem talált semmit – nyelt egyet, és egyből elterelte a témát. – Mondja, Mária, biztosan bírni fogja ezt a stresszt, amit magára pakolunk ezzel a nagyon bizalmas feladattal?

– Bizalmas és izgalmas – egészítette ki Mária az ügynököt. – Ígérem, szólni fogok, ha nem bírom a munkát – kacsintott.

– Nem fog szólni! – ellenkezett Ádám, aztán Katihoz intézte a következő mondatot: – Szeretném, ha figyelnél rá, nagyon makacs tud lenni. A saját egészségét a háttérbe szorítja, holott napi szinten már annyi gyógyszerre van szüksége, amivel egy normális ember jóllakik.

– Ezt kérned sem kell, Ádám – mosolygott rá a nő.

Lili jobbnak látta nem beleavatkozni ebbe a beszélgetésbe. Szóval ilyen hamar itt tartunk? Tőle már szívességet sem kér a férfi? A bomba újra ketyegni kezdett benne: toporzékolt, üvölteni tudott volna az idegességtől.

– Térjünk vissza akkor oda, amiért összehívtalak benneteket. Mária dolga a továbbiakban a megfigyelés lesz. Ha valami furcsa, szokatlan dolgot tapasztal, értesíti Lilit vagy Katit – köszörülte meg a torkát. – Kati, mivel van ápolónői végzettsége, ő lesz a nővér. A te feladatod az lesz, hogy minél előbb feljuss a felső szintre, és megfigyeld a betegeket. Tudomásom szerint most sem üres a szoba. Környékezd meg az új igazgatót, helyezd nyomás alá, vesd be a bájaidat – vigyorgott. – Természetesen maradj kerítésen belül!

Ádám szeme megrebbent az előbbi kijelentéstől.

– Elmesélné nekem valaki, milyen az, ha valaki kimerészkedik a kerítésen kívülre?

– Az ügynökeink nem vihetnek érzelmet a munkájukba, az túl veszélyes, kockázatos. Olyankor, amikor beépülnek, más emberek lesznek, egy általunk kitalált személy tulajdonságaival, csupán szerepet játszanak. Ha mégis úgy alakul, és összemosódik ügynökünk két énje, akkor beszélünk arról, átlépte a határt.

– Így már mindent értek – mondta Ádám, szeme sarkából Lilit figyelte.

Lili hamis mosolyt erőltetett az arcára.

– Mi lesz az én feladatom? Én leszek a tanár, gondolom – váltott témát, hirtelen nagyon melege lett a férfi tekintetétől.

– Nővér leszel, tanítani fogsz, a gyerekek bizalmába férkőzöl.

– Nővér? Mint Kati? – értetlenkedett, vagy inkább nem akarta elfogadni az új szerepét.

– Nem, mint Kati, nem ápoló leszel, hanem apáca.

Lili azt hitte, rosszul hall. Ádám két székkel arrébb ült tőle, de hallotta, ahogyan felhorkantott jókedvében.

– Apáca?

– Legalább nem kell sokat gondolkodj reggelente, mit vegyél fel – ugratta Olivér. – A modoroddal kezdj majd valamit, mert elég nehéz lesz elhinni, hogy Istent szolgálod.

– Szerintem Lilit nem kell félteni. Tökéletesen hozza majd a formáját, ahogyan a múltkori ügyénél – mondta Ádám. – Apácaként nem kell senkire olyan mély benyomást gyakorolnod – fordult oda Lilihez.

– Te mato Gusano – sziszegte a nő.

Ádám félmosolyra húzta a száját, megvonta a vállát, nem foglalkozott Lilivel. Olivérre koncentrált, aki miután elhalt a beszélgetés, újra elismételte mindenki feladatát. Elmondta az új személyazonosságát a két ügynöknek, pontosan kiemelte, Mária mire figyeljen oda, mit csináljon, és hogyan. Végül Adri szólalt meg:

– Nekem mit szántál? – faggatta főnökét kíváncsian. – Ugye nem csendes megfigyelő leszek? – emelte magasba szépen ívelt szemöldökét.

Olivért megmosolyogtatta a lány.

– Míg Liliék belülről támadnak, addig ti Ádámmal kívülről okoztok meglepetést.

– Pontosabban?

– Egy párt fogtok alkotni. Mivel Ádám idevalósi, teljesen elváltoztatjuk a külsejét, nehogy összefussatok valakivel ott az árvaházban, aki felismerheti.

– Egy pár leszünk? – vigyorgott Adri az ügyvéd felé, aztán Lilire pillantott.

– Megpróbálom a szerepemet majd tökéletesre csiszolni, ha elmondjátok, mit vártok tőlem. Tőlünk – derült fel a férfi, Adrira kacsintva.

Lili képtelen volt visszatartani az érzelmeit, ajka úgy remegett, hogy beleharapott. Fémes íz árasztotta el a száját, véresre harapta a szája szélét. Szíve hevesebben vert, mint a futópadon.

– A ti szerepetek még képlékeny, kicsit később csatlakoztok a képbe. Hamarosan mindent meg fogtok tudni első kézből, tőlem – mutatott magára Olivér. – Még faragnom kell pár dolgot a sztoritokon. Adri, számítok a segítségedre Ádámmal kapcsolatban.

– Vigyázni fogok Ádámra. Betanítom, nem lesz gond – somolygott Adrienn.

Lili minden izma megfeszült, Ádám szemmel láthatóan élvezte a helyzetet.

– Míg el nem felejtem – szólalt fel újra Olivér. – Az árvaházi alkalmazottak az igazgató fennhatósága alá tartoznak, kivétel az apácákat. Ők a főnővérnek felelnek, hisz nem az önkormányzat dolgozói. A főnővér – gondolkodott el fél pillanatra. – Kissé nyers a stílusa, és még finoman fogalmaztam. Szóval tényleg próbáld féken tartani az indulataidat – célzott Lili habitusára.

Szerencsére Olivér perceken belül feloszlatta a csapatot, ő is érezte az irodájában gyülekező viharfelhőket. Azt már ő sem vette észre, hogy Lili óvatosan visszasomfordált az irodába, és bizalmasan magukra csukta az ajtót. A nő nagyon jól tudott az emberek arcáról olvasni, így a nagybátyja sem tudta elrejteni előle az árulkodó jeleket abban a percben, amikor az árvaházban dolgozókról beszélt. Határozottan elé állt, csípőre vágta a kezét, és mindössze egyetlen kérdést tett fel:

– Mit titkolsz, bácsikám?