SOMOGYVÁRY GYULA

A Rajna ködbe vész

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

...Es war einmal ein Reitersmann,

Der kam vom Rhein geritten,

Ein altes Leid im Herze brann

Und Lieder an den Lippen,

Hurrah-jucheh...

.....................

Und Lieder an den Lippen.

Im weiten Ungarlande, ja

Da sangen Schwert und Lieder

Und Ofen fiel in Sturm, hurrah!

Er kam doch niemals wieder,

Hurrah-jucheh...

.....................

...kehrte niemals wieder...

...Volt valaha egy lovas,

Aki a Rajnától jött,

Régi fájdalom égette szívét,

Ám dalok fakadtak ajkán,

Hurrá, juhhé!...

....................

Dalok fakadtak ajkán.

A távoli Magyarhonban

Zengett a kard és a dal,

És Buda elesett a harcban, hurrá!

Ám ő sohasem jött vissza,

Hurrá, juhhé!...

...................

...Sohasem tért vissza...

Édesanyánk énekelgette ezt a régi német dalt apró gyerekkoromban. S mesélt is hozzá valami halk és távoli történetet. Háborúról, halálról, szerelemről. De én akkor még olyan mákszemnyi emberke voltam, s mindezek oly homályos dolgok voltak előttem, hogy mindig elaludtam meseközben, az ölében. Sokkal hosszabb volt az ének maga is, de én már csak e töredékeket tudtam összeszedegetni emlékezetemben. Az édesanyám apai nagyanyámtól hallotta, az a dédanyámtól, az meg nyilván az ükanyámtól. Mikor indult el ez a dal, ki énekelte először, hány nemzedék adta egymásnak szájról szájra ?... Nem tudom. Csak azt tudom, hogy valami unszoló, rejtelmes hatalom ösztökél régóta tollhoz, kalamárishoz. Néha szinte látni vélem. Az alakja: köd, a lelke: sejtelem, a története: derengés. És mégis néha szinte élő valóságnak érzem. Embernek, rokonnak, ősnek, aki itt surrogtatja vérét az én ereimben, s aki itt veszett el valaha Magyarországon, régen, hajdanán, háborúban, szerelemben...

I.

Lejtős tisztáson táborozott a had.

A cserfák óriási fekete árnyakként merengtek fölöttük, s messze, roppant magasságban szikráztak a csillagok.

Az ágyúk, melyek egész nap törték arra alább a pogány vár bástyáit, most hallgattak. Csönd volt, de azért érzett a levegőben, hogy hadinéppel van tele az egész környék. Csak most eltakarta a táborokat a nyári éjszaka. Lódobbanás, zaboló paripák ütemes rágása s lánccsörgés hallatszott innét is, onnét is a sötétből. S a cövekekhez pányvázott nagy német lovak lábainál horkolva, fújva aludtak a vértesek.

Dünnyögve járt föl-alá a strázsáló legény. Combig érő, sarkantyús csizmái unottan döngtek végig a tisztás szélén, s egyszer csak azon vette észre magát, hogy valami régi, együgyű kis Rajna menti éneket dúdolgat.

– Ostobaság! – mormogta, s elhessegette a dalt, mely annyi idő után úgy lopakodott a lelkébe az imént, mint a rebbenő éji madár az odújába.

Ásított, s tovább rótta az őrszemek sétáját.

Bosszús volt, s unatkozott.

Így voltak ezzel mind. Az egész regiment. Az ősz Tannenau óbestertől {1} kezdve az utolsó furírkocsisig {2} . S volt is rá okuk.

Mert attól kezdve, hogy a szavojai princ {3} lovasaival együtt rácsaptak Pestre, s egy hajrával úrrá is lettek fölötte, jóformán semmi dolguk sem akadt. A jobb parton gőgös megközelíthetetlenségben állott bástyáival és minaretjeivel a pogány vár. Pestért, ezért a néhány szurtos házacskáért igazán kár volt idáig lovagolni a Rajnától.

Nem is értették a bécsi császárt, hogy ugyan mit akar ezzel az egész kirabolt tartománnyal? Hiszen mióta átjöttek a Lajtán, alig láttak egy-két valamirevaló várost! Aztán meg: az ördög sem érti meg ennek a népnek a nyelvét. Se német, se olasz, se nem francia. Elvégre jártak ők már mindenféle országban a császár zsoldján, hanem ilyen vidéket, ilyen népet még álmukban sem láttak.

Csupa nádas meg mocsár. És szúnyog. Egész szúnyogfellegek. Aztán azok a rettentő utak, melyeken csülökig cuppognak a nehéz, sváb katonalovak! Nem való ez az ország semmire sem. Bízvást rá kellene hagyni a pogányra. Hiszen ha egyáltalán van valaki, aki megérti ennek a népnek a nyelvét, ennek a földnek a szavát, hát az legfeljebb a török lehet.

Senki se csodálhatja, ha a becsületes rajnai katona mindentől elveszítette a kedvét. Hogyisne! Mikor immár semmi dolguk sem akadt. Mikor ezer derék pallossal tétlenül kellett heverni! Pedig úgy látszott, nem lesz itt már semmiféle harc. Igaz: eddig se igen volt.

Mert ugyan mi történt eddig is?

Innen-onnan egy hónapja, hogy megérkeztek Pest alá.

Mikor a rongyos kisváros a szemükbe tűnt, megállott a had, a gyalogság tábort ütött, őket pedig – ezer kemény rajnai vértest, meg a brandenburgi lovasok négy zászlóját – a princ kardja alá rendelték, hogy foglalják el Pestet. De hát azt sem igen lehet harcnak mondani. Mert a princ a szövetséges lovashadat jóformán mind a második harc vonalba parancsolta, s maga csak két könnyű, magyar lovasregimenttel meg három zászlónyi rajnai vértessel száguldott a város ellen. Egy-két Pesten rekedt kontyost levágtak, a többi ész nélkül evezett át a túlsó partra. Azután őrséget vetett a princ a porták elé, s Maximilián {4} , a bajor választófejedelem bevonult az egész szövetséges hadtesttel. Hát ennyi volt az egész.

Negyednapra rá már átkeltek csapatonkint a Dunán, a gyalogság dél felől is körülzárta a várat, a lovasságot meg táborba verték, nagy tétlenségre. Tegnap meg már éppen őket – a rajnaiakat – ki is szakították a bajorok közül, s iderendelték a lotharingiai {5} seregébe, amely a jobb parton jött volt Budáig, s most északról zárja körül a várat.

Balra tőlük svábok meg spanyol és angol volontérek {6} lágeroznak, ott fönt a dombon pedig brandenburgi muskétások. S azok legalább a harcoló ármádiához, a kontravallációhoz {7} tartoznak. Vagyis az ostromló sereghez.

De ők? Lovas létükre csak lopják az időt, arccal a Dunántúlnak. Mert a cirkumvalláció {8} csak biztosítás. Semmi köze a várvívókhoz.

Kutyának való sors ez!

Nappal ugyan még csak el lehet nézegetni, hogyan törik a mozsarak a várfalat, hanem éjszakára még az is elcsendesül. S nem marad ellenség. Csak az unalom meg a szúnyog.

Nagyot sóhajtott Gottfried Albert Joachim, mikor végiggondolta mindezeket, valahol az Isten háta mögött, a csillagos ég alatt, mialatt vagy századszor járta immár végig ide-oda azt a száz lépésnyi utat, melynek vigyázását rábízták hajnalig...

Följebb, a domb lejtőjén még parázslott egy-két tábortűz, de másként csöndes és néma volt az éjjel. A sötét fatörzsek és a fekete lombok mozdulatlanul állottak körülöttük. A könnyű standardok {9} is alig-alig libbentek meg vékony, nyurga, földbe szúrt nyelükön. Az alvó glédákból meg rettentő horkolás hallatszott, s a nagy csontú, nehéz lovak – melyek roppant fekete tömegeknek látszottak a sötétben – egyre ritkábban dobbantottak vagy prüsszentettek rövid pányváikon.

Elnézte a csillagokat a vértes, és apró, Rajna menti városokra gondolt...

*

Hanem hiszen jöttek melegebb napok is! Szent Jakab havának {10} tizenharmadik napján rohamot rendelt a lotharingiai.

A brandenburgiak megtorpantak a legszélső fal alatt. Mert három bástyasora volt itt a várnak. Hullott a tüzeskoszorú meg a golyó, s iszonyú barázdákat vágott közöttük. S hiába erőltették a spanyolokat is, csak visszahullottak a bástyákról, mint a foszló rongydarabok.

S akkor egyszerre furcsa dolgot láttak a vértesek a dombról, ahova előrendelte volt őket a generalisszimusz.

Balról, a rommá lőtt Alsóváros kormos falai közül új legények veselkedtek neki a Várhegynek. Se vért, se sisak, se nagycsizma nem volt rajtuk. Rongyos csalma {11} lobogott a fejük körül, szűk nadrágjuk viseltes bocskorban végződött, s rövid bőringük alól kivillant napégette, csupasz, horpadt hasuk. Olyan könnyűjárású, vékony lábú legények voltak, hogy az ember bízvást gyerkőcöknek nézhette volna őket messziről. S a kezükben vékony, hajlott szablya vagy hosszú nyelű, apró fejű csákányforma fegyver villogott. A szablyájuk szinte gyerekjáték a császár zsoldosainak meg a szövetséges hadaknak fegyveréhez képest. S ezek a legények megannyi vadmacskaként futottak föl a Várhegyre. Szánthatott közöttük száz barázdát a pogány ágyútűz; csak mentek, mint a veszekedettek. És szilajon zengett a kiáltásuk.

Úgy hangzott, mintha ezt rikoltoztak volna:

– Hozzá! Hozzá! Csak hozzá! Hajrá, csak hozzá!

Lehet ugyan, hogy mást kiáltoztak, de a rajnaiak fülébe így csengett. S ugyan ki tudná megmondani, mit tesz ez az ő nyelvükön?

És akkor elállott a szeme-szája Gottfried Albert Joachim-nak meg a többi rajnai lovasnak.

Mert ezek a legények meghágták az alsó bástyákat, s ott csapkodtak, öldököltek, vergődtek fönt, vad tusakodásban.

És akkor lázas, kipirult arccal ordították el magukat Gottfried Albert Joachim meg a többi rajnai lovasok:

– Vivát! Hoch! {12}

Hanem a harc tovább tartott. Nem mozdult sem előre, sem hátra. A pogány sem engedett, a magyar sem. Csak marták egymást, mint két, egymás torkába harapott szelindek, de egyik sem bírt a másikkal. A közöttük, mögöttük, előttük, mindenütt, ahol kellett, ott rikoltozott és vérzett a vérontás mámorában a csapatvezér.

A falazott sáncról s a paliszádok {13} cölöpjeiről piros csíkokban futott le a vér. S a pogány új meg új erőket vetett harcba. Tüzes fegyverei iszonyú pusztítást vittek véghez az ostromlók között. Hanem a haragos, mindenütt jelenvaló vezér nem engedett.

És Gottfried Albert Joachim megragadta egyik társának a karját:

– Odanézz! Olyanok, mint a keselyűk!

– Olyanok! – lihegte a bingeni Walter, és összébb húzta álla alatt a sisakja rohamszíját.

– Keselyűk! – lelkendezett tovább a háromnevű vértes. – Ölik, vágják, szabdalják, de azért ott függ az egész had a sáncperemen. Mint a keselyűk! Belevágták karmaikat az eszkarp {14} tetejébe, s visszacsapnak bosszúálló csőrrel, de nem engednek!

...Akkor jött híre annak, hogy a túlsó oldalon a bajor választó rohama is összeomlott. A szászokat véresen verték le a déli meg a nyugati sáncfalakról.

S alkonyatkor ott vonultak el a vértesek mellett, az Ördög árkának mondott patak mentén a „keselyű-csapat” roncsai is. Véresen, megtépetten, zihálva, keserű szitkozódással ballagtak a Szent Pál völgyén végig, föl a magaslatokra ott hátul, melyeknek túlsó lejtőjén húzódott a cirkumvalláció árka. Mert az ilyen népnek – úgy vélte a főkommandó {15} – semmi keresnivalója az ostromsáncokban. Afféle segítőhad, fegyelmetlen inzurgens {16} népség – mondotta volt róluk Starhemberg gróf, a lotharingiai helyettese.

De amint most ott vonultak el a rajnai lovasok mellett, azzal a nevetnivaló vékony játékkardjukkal, meg apró, csákányszerű furcsa fegyverükkel, mégis elkiáltotta magát Gottfried Albert Joachim:

– Vivát!

S utána ezer rajnai legény bőgte a pirosló alkonyatba:

– Vivát!

Később megtudta valaki, milyen csapat volt ez. És szájról szájra járt a nevük:

– Heiducken! {17}

S este még soká beszélgettek tábortüzeiknél a rajnaiak. Akkor már a hajdúk vezérének nevét is tudták, s adták egymásnak, furcsa, idegen kiejtéssel s fölcsillanó szemmel:

– Fiath. Janosz Fiath.

II.

Másnap hajnaltól még vadabbul szóltak az ágyúk, karthaunok {18} és mozsarak az egész vár körül.

A rajnaiakat, meg a császári lovasok közül a Hannover-ezred két zászlóját átküldték a déli oldalra. A Gellért-hegy alá. Maximilián ostromárkai mögé.

Széles körben kerülték meg Budát, dombnak föl, völgynek le, amíg a Gellért alján, a Duna-parton hevedert ereszthettek megint.

Recsegő hajóhíd feszült itt át a vízen Pestre. Azon át élelmezték a bajor választó táborát. Ezt akkor tudta meg a háromnevű vértes, mikor Pest elfoglalása után megépült a Nyulak szigetéről jobbra is, balra is a felső hajóhíd. Akkoriban nem értették a dolgot. De azután rájöttek, hogy okosan van ez így. A lövőszer, meg az élelem mind hajón jött a Nyulak szigetéig. Onnét a lotharingiai táborába az Óbuda alatti hajóhídon át szállították, Maximilián népéhez pedig a felső híd pesti ágán át, majd Pest romházai között, végül a Gellért alatt épült hadi hídon szekerezték tovább a bajor furírok.

Hát most iderendelték a rajnaiakat meg a másik két zászlónyi császári lovast. Déltájban utánuk küldték a győri „keselyűhadat” is.

És zúgtak az ágyúk veszettül. Maximilián battériái {19} , melyek ott állottak a Tabán üszkös viskóromjai között meg a várpalota nagy körbástyája alatt, füstfelhőbe borították a Várhegy alját. S a sűrű, nehéz füst fölött úgy állott a pogány vár, mintha a levegőben ringatózott volna, vagy mintha a füstfelhőre teremtette volna a súlyos földkúpot a Teremtő.

Kilenc napon át zengett a rettentő ágyúszó északról, délről, nyugatról. Hullott a golyó a sáncokra, meg a bástyákra, és csak este csöndesedett el a világ. Ilyenkor vizes bivalybőrök alatt gőzölögtek az ágyúk, és a várból, a minaret tetejéről egészen a vértesekig hallatszott a pogány pap vontatott estéli kiáltása.

Valami nagy, ájult várakozás lett úrrá a keresztények táborában. Kilenc napon át dörgött az ágyúszó, és kilenc éjszakán hallgatott mélységesen a világ. Mert éjszakánként csak Abdurrahman rakétái sisteregtek föl a várból, hogy világosságot vessenek az ostromárkok gyűrűjére. És az aknászok dolgoztak a föld alatt. A pogány az ostromárkok alá, a várvívó had pedig a török sáncok alá igyekezett jutni, hogy levegőbe röpítse ellenfele árkait. A rések, melyeket a legalsó védőfalakra zúduló golyók nappal vágtak, hajnalra kelve ismét eltűntek. Ha már elfalazni nem is sikerült őket, gerendával, sánckosárral, új paliszádsorokkal tömte be őket a török.

– S erről a vén, harcos vitézről merték azt híresztelni, hogy jámbor, tehetetlen aggastyán? – morogtak a bajorok. – Abdi-ról? Erről a félelmetesen éber pogány katonáról?

– Még azt is ráfogták, hogy inkább kalmárféle, mintsem harcos! – dühöngtek a szászok, akiknek rohamát olyan véresen verte vissza a minap.

S a tétlenül rostokoló rajnai vértesek is egyre nagyobb becsüléssel beszéltek arról a galambősz, kemény szívű, hetvenéves aggastyánról, aki ott fent a pogány várban parancsolt, s akiről csodákat regéltek az itt-ott elfogott török katonák.

A Gellért alatt táborozó hajdúk meg ezenközben nagy keserűséggel izgattak, hogy ne várakozzék a két vezér, hanem hajtsa neki az egész sereget a bástyának.

A tüzes, fiatal bajor fejedelem hajlott is volna a szóra, ám a lotharingiai még mindig várt, és lövette a falakat. S ebben, úgy hírlett, egyetértett vele Schöning is, a brandenburgiak híres öreg marsallja, aki egyre azt hajtotta, hogy türelem. Hogy szívós sáncmunkával kell egyre közelebb férkőzni a védőművekhez, s hogy várni kell, amíg megérkezik Scherffenberg erdélyi korpusza {20} . Hiszen így is úgy hull az ember, mint a pelyva. Mert a janicsár félelmetes lövész, a jája {21} pedig úgy kezeli a nyilat, hogy csodájára járhat a világ. S mindezekhez: a pogánynak minden aknája kegyetlen bizonyossággal robban, a keresztény aknászok meg csütörtököt mondanak, ha ugyan nem a saját árkaikat meg magukat röpítik a levegőbe.

Hanem a magyarokkal nem lehetett okosan beszélni.

Nem is értette őket a háromnevű vértes. Neki idegen volt ez a sürgető, követelő hang. Neki minden úgy volt jó és helyes, ahogyan azt vezérei gondolták.

Afölött meg éppenséggel mosolygott, mikor ezek a vékony lábú, izgága magyarok azt kezdték rebesgetni, hogy Ördög Ibrahim, a magyarországi szeraszkir {22} már összeszedte a hódoltsági erősségek hadait, egyesült Szulejmán nagyvezérrel, s e nagy felmentő sereg már két napja át is kelt az északi Dráva-hídon.

Úgy hírlett, hogy még maga a hidegfejű Schöning is nevetett ezen a híren. Mendemondának vélte. Hiszen tisztára lehetetlenség, hogy Eszéktől két nap alatt Budára jött légyen a hír. Hiába erősködtek a magyarok. A Rózsadombtól Kara Musztafa egykori fürdőjéig mindenki csak nevetett rajtuk.

A várbeli pogánytól meg már éppenséggel semmit sem tartott a főkommandó. Becsülte kitartását, konokságát, de attól nem félt, hogy zenebonát csinálhat

Pedig jó lett volna, ha csak félig is ügyet vetett volna a hajdúságra, amely váltig azt hajtogatta, hogy nem szabad annyi ideig békében hagyni a pogányt.

Mert tizednap, szürkülő hajnalban, egyszer csak fene harci zaj csattogott a bajor választó ágyútelepe felől, a Tabán tájáról, meg a várpalota előreugró, nagy körbástyája alól. S röviddel rá véres, riadt császári gyalogosok meg összeszabdalt szász és bajor pattantyúsok rohantak át az Ördög-árok torkolatának hevenyészett fahídjain s utóbb a rajnaiak táborán.

A bódító riadalom s az ágaskodó, pányvájukat tépő vérteslovak egy pillanat alatt talpra rázták a bajor választó egész táborát a Gellért-hegy oldalában. S a zűrzavarban egyre többen vesztették el a fejüket, pedig senki sem tudta, mi történt.

S akkor egyszerre előrerohantak megint azok a furcsa magyarok. Szinte csak apró pontoknak látszottak, amint sebes futással rohantak le a lejtőről az ágyútelep felé. Nem keresték még a hidakat sem. Átgázolták az Ördög árkát s azután – tovább! Bele abba a füstgomolyagba, amely este óta mozdulatlanul feküdt a völgyön, a gőzölgő ágyúk fölött.

Gottfried Albert Joachim kicsit elszégyellte magát. A menekülők rémülete már a rajnaiakra is átragadt. Az meg már éppen az arcába kergette a vért, mikor elrohant táboruk mellett a „keselyűk” kapitánya, s kardja lapjával végigvágott néhány ingadozó vértesen. Nem akart hinni a szemének! Mintha őt ütötték volna arcul. Ez... ez a hontalan, koldus cigánynépség, ez a barbár bandavezér meri megkardlapozni az ő bajtársait? A száz csatából híres rajnai vitézeket?

Sietve kapott széles pallosa után, hogy megtorolja a rajtuk esett gyalázatot.

Hanem a keselyű akkor már ott lent rikoltozott az ágyútelep előtt, s a népe mint megannyi farkas rohant bele a mindent eltakaró füstfellegbe.

Nem, mégsem hagyja annyiban!

S Gottfried Albert Joachim futni kezdett nagy csizmáiban. Zörögve, csikorogva rohant a magyarok után. Maga sem tudta, hogy történt, de egyszer csak átdübörgött az egyik hídon, s ott volt az ágyúk között. Éppen a bajor pattantyúsok tegnap felállított négy mozsara körül dúlt a harc. Egy tömegbe furakodva vágták ott egymást a kék ruhás, piros bakancsos, fehér toronysüveges janicsárok meg a hajdúk. S az egyik mozsártalpon, a „Bavaria” nevű mozsár talpán, ott látta ordítozni a keselyűvezért. Két lábát megvetette a hatalmas cső két oldalán, s dühtől tajtékozva, piros arccal vagdalkozott. Körülötte hörögve, éktelen zajjal tülekedtek a legényei, és fokról fokra szorították vissza a pogányt.

Egy szemhunyásig úgy állott ott a vértes, mintha fejbe vágták volna. Aztán ő is nekiveselkedett a harcnak. Üggyel-bajjal ment, mert hatalmas, combig érő csizmái nem éppen erre csinálódtak. Mégis átugrott néhány feldöntött sánckosáron meg holttesten, s rávetette magát két hörcsögmérgű janicsárra. Azok villogó szemmel védték azt a mögöttük kalapáló félmeztelen aszápot {23} aki éppen akkor vert szöget az egyik tarack gyújtólyukába.

A rajnai eléjük dobbant.

Az egyik janicsárkard csikorogva horzsolódott végig a lovas vértjén, de azután lezúgott a rajnai pallos.

– Ej vá! Seitán! {24} – hörögte a vérbe roskadó janicsár, s rángatózó teste a mozsár alá gurult. A másik kereket oldott, s rohanni kezdett föl a körbástya alá, hogy csak úgy csattogott fehér süvegleffentyűje a tarkóján. S robogott a nyomában a nyomorult aszáp is, messzire vetve kalapácsát.

A vértes fújt egyet, s aztán izzadva, lihegve döngött utánuk. Valami forró láz kapta el. Ott akart lenni mindenütt, vágni akart, meg akarta mutatni annak a gyalázatos bandavezérnek, hogy a rajnai is – katona. S végig akart vágni pallosa lapjával a keselyűn.

Ám akárhogyan igyekezett, nem tudta utolérni őket. A Bavaria-mozsár messze mögötte volt már, s a füstfelhőben egyre előtte zengett, csattogott a hajdúk meg a pogányok tülekedése.

A háromnevű vértes a fogait csikorgatta dühében. Hát nem tud olyan gyorsan rohanni, hogy utolérje a pogányt üldöző hajdúkat? Hát ezek az ördögök olyan veszett iramodásban hajtják az ellenséget, hogy neki semmi dolga sem akad?

Akkor harsant fel mögötte, Kara Musztafa fürdője táján meg a Gellért lejtőjén a vértesek kürtje. Nyomban utána testvéri rendben rivallt az égre a hat kiskürt. S Gottfried Albert Joachim futás közben számolgatta őket:

– Ez az első zászlót hívja... ez most a másodikat, ez már neki is szól... most a harmadik harsan... ez meg a negyedik, majd az ötödik, végül ez a hatodik „Fähnleint” {25} szólítja fegyverbe... Az egész regimentet hívja az alarm!

És a vértes mégsem fordult vissza.

Romokon, gerendákon, sánckosarakon, ostromszeméten bukdácsolt át. Egy szemhunyásra megállt, kifújta magát, s megtörölte izzadó homlokát. A hajdúk harca egyre előtte tombolt anélkül, hogy elérhette volna. S őt egyre hívta a kürt. – Visszamenjen? Ej, mit! Csak előre!

Neki a Várhegy kapaszkodójának.

Egyszerre kiért a füstfellegből.

Meredeken domborodott előtte a lejtő a palotai rondella {26} alatt.

S a szétdúlt palánkokon és ostromárkokon átugrálva, veszett rikoltozással kergették a menekülő pogányt a „keselyűk”. És amint eldübörgött nehéz csizmáival a legázolt alsó palánk fölött, valami sebesült akindzsi {27} ugrott föl a sáncból. Ám a vértes meg se hőkölt. Kiverte kezéből a handzsárt, s elkapta a nyakát. Azután már csak úgy vonszolta magával a nyomorultat, mint valami nyifogó kis kutyakölyköt, föl a rondella felé. Istentelenül dühöngött, köpködött a pogány, hanem elszabadulni mégsem tudott, mert vasmarokkal szorította az öles termetű rajnai.

Akkor nyílott ki odafönt a körbástya oldalának vaskapuja, s befogadta a megtépázott, menekülő janicsárhadat. A hajdúk ott erőszakoskodtak még egy ideig a kapu körül, hogy betörjenek. Hanem petárdájuk nem volt, hogy bezúzhatták volna. Akkor egy gerendavéggel próbálták. De néhány pillanattal később már megszólalt a rondella két ágyúja, s heves puskatűz zuhogott le a falakról. Erre aztán morogva visszakotródott a keselyűcsapat a völgybe.

Csak a vezér állott még a kapu előtt, s ordítozott a golyózáporban. Nagy feleselésben volt a várbeli pogánnyal.

– Megütöm! – hörögte elfulladva a vértes, mialatt lihegő mellel odakapaszkodott a kapu alá.

S már emelte is a pallost.

Hanem mihelyt odaért, lehanyatlott a kardja. A hulló golyók, sziszegő nyilak között elszállott belőle a harag. A keselyűk kapitánya ott görnyedt egymagában egy feldöntött sánckosár mögött, hol már senki sem árthatott neki. Majd nagy nyugalommal nekivetette a hátát, s visszanézett, mialatt az egész körbástya meg a mellette északnak húzódó kurtina {28} ontotta a tüzet.

A vértes maga is odahúzódott melléje. A fogoly akindzsi szűkölve kuporodott közéjük, mert a markos lovas még ott sem eresztette el. S a pogány riadtan pislogott, hol föl a bástyára, hol meg rabtartójára.

Ki kellett várniok, amíg csöndesedik a bástya tüze.

Elnéztek dél felé, meg a nyugaton húzódó dombokra. Szótlanul, ziháló mellel.

Akkor tűntek el az utolsó hajdúk az Ördög-árok torkolata felett gomolygó füstben. S a felhőtenger fölött, a túlsó lejtőkön akkor verték rendbe a bajor választó seregét. A bajorok, svábok, szászok meg a balszárnyukon álló császáriak dobjai kongó dübörgéssel szóltak: s körös-körül, mindenütt sorakoztak a fegyverben álló hadak.

Azután szemügyre vette a vértes a hajdúkapitányt. Összefont karokkal dűlt a vaskos sánckosárnak a keselyű. Vékony kardja hegyéről egy-egy elkésett vércsöpp pottyant a földre, feketén itta be a faltörmelék pora. És a kapitány ajkán megvető mosoly kevélykedett, mialatt hallgatta a megszeppent ostromló sereg riadóját.

A rajnai most úgy érezte, nem ok nélkül fítymálkodik a keselyű. Igen, most riadót vernek odaát. Most zajt csapnak, s fegyvert csörgetnek. De az imént, amikor ez a véres zenebona támadt, bezzeg mindenki futott, s ló után kapkodott. Csak ez a káromkodó, szűk nadrágos, bocskoros, lenézett csürhe, amelyet a magas főkommandó nem is tartott seregnek, ez volt katona. Ezek nem vártak ordrét {29} . Ezek harcoltak. Íme, a várdomb lejtője is hogy fedve van holttesteikkel! S hányan heverhetnek ott lent a füstfelleg alatt, a Tabán romjai között, meg a Dunába torkolló Ördög-árok mentén!

Hanem a pogány is jócskán hullott. Vagy háromszor annyi, mint a hajdú.

A kapitány fekete arca most feléje fordult. Nyugodt, csodálkozó, meleg férfitekintettel. Azután elmosolyodott, s odanyújtotta a kezét a vértesnek.

S Gottfried Albert Joachim, aki pedig meg akarta gyalázni ezt az embert, beletette a maga széles, csontos tenyerét a hajdúkapitány kezébe. És a két idegen kéz szoros markolással ölelte át egymást. Katonák fogtak kezet.

A pogány tűz alábbhagyott, s a rondella mögül, a várpalotából janicsárzene harsant föl. Rikoltottak a török sípok, kongtak az üstdobok, csengtek a cintányérok.

A keselyű elnevette magát, s megcsóválta a fejét.

– A gazember pogánya! – morogta. – Hogy hetvenkedik a rongyos! Örül, hogy ráriasztott a bajorra, a lator!

A rajnai nem értett egy szót sem, de sejtette, hogy a tüntető janicsárzenén bosszankodik mosolyogva a hajdúvezér.

– Sapperlott, das sind Mordskerle! {30} – morgott ő is.

Most rázott egyet magán a keselyű, nyújtózott, megropogtatta izmait, aztán lenyúlt kuporodásából az előtte heverő halott hajdúhoz, kivette markából azt a furcsa, baltaszerű kisfegyvert, egyetlen ugrással a kapu előtt termett, s hatalmasan megkongatta vele a pántos, kapcsos vaskaput. És bekiáltott rekedt és mégis diadalmas harsogással:

– Haj, te pogány! Hallod-e, vénség, kötélrevaló Abdi! Meg te, disznó Izmail basa! Halljátok-e? Itt járt megint Fiáth János a bástyátok alatt! És tudjátok meg, tolvaj, tekergő lókötői, hogy bemegyen még majd a váratokba is, hogy bezúzza tar koponyátokat!

A kapu kongva dübörgött.

Azzal intett a rajnainak Fiáth, s gyors szökésekkel rohant le a lejtőn. És a nyomában ott zörgött nagy csizmáiban a rajnai meg a galléron fogott, nyöszörgő akindzsi is.

Mert akkor már veszettül ropogtak a janicsármuskéták a bástyaperemen.

Aztán eltakarta őket a völgyben a füst.

Lent az ágyútelepeknél akkor bátorodtak meg újra a bajorok.

Négy ágyút, egy tegnap állásba vitt karthaunt meg a híres Bavaria-mozsarat szögezte be a várból kicsapott török. Most ott sürgött körülöttük az egész pattantyússág, hogy rendbe hozza a kárt. És lökdöstek félre a holttesteket. Nagyon sok volt a halott.

Túl a völgyön, a Tabán fölött húzódó nyereg felől, a széles futóárokban szembejött velük Maximilián, a bajor választó, a nyomában Badeni Lajos őrgróf, azután Starhemberg herceg a lotharingiai táborából meg egy csapat császári generális.

A hajdúkapitány félreállott az útból. Hanem a bajor vezér megszólította:

– Honnét jön a kapitány?

A keselyű felmutatott a palotai rondellára. S a vértes ugyancsak elcsodálkozott, hogy bár törve, ropogtatva, de mégis visszaadja a német szót.

– Onnét, a pogánytól!

A herceg szeme megvillant.

– És a vértes?

– Az is ott volt velem. Megdöngettük Abdi basa portáját.

– Ott volt a kapitány egészen a felső sánc rohamkapujánál? – csodálkozott a fejedelem.

– Csak bemenni nem tudtunk, mert becsapták előttünk az ajtót.

A híres nagyúr, a tüzes ifjú fejedelem becsülő szemmel nézett a keselyűre. És odalépett melléje Starhemberg, a gyanakodó, savanyúképű gróf is, és kesztyűs kezét rátette az ágrólszakadt, katonának el sem fogadott hajdúk „bandavezérének”, vállára.

Aztán a rajnaihoz fordult a generális:

– Hát a vértes hogy került oda?

Kihúzta magát a legény, de szó nem jött az ajkára.

Ahhoz nem volt lelke, hogy hazudjék. Egy percig hát hallgatott. De mert felelnie kellett, végül mégis megszólalt. Keményen, darabosan lökte ki a szavakat:

– Végig akartam vágni a hajdúkapitányon a pallosom lapjával. Azért futottam utána. De csak odafönt tudtam utolérni.

Tíz arc meredt rájuk tágra nyílt szemekkel. Tíz borotvált, rizsporos parókájú német arc. De csodálkozva nézett a vértesre a hajdúkapitány is.

Starhemberg összehúzta a szemöldökét, s kérdően nézett Fiáthra.

– De hát... mit tett a kapitány?

– Ló után kapkodtak a rajnai vértesek, mikor az én farkasaim a kitört pogányra vetették magukat. Hát végigvertem néhány legényen.

– S ki adott ordrét a kapitánynak, hogy harcba menjen?

No, ugyan csodálkozó képet vágott erre a kérdésre a keselyű.

– Ordrét? De hiszen kitört a pogány a várból! Senki sem adott ordrét. Én sem adtam az én csürhémnek. De nem alszik az egy sem. Még éjszaka sem. Megérzi az szimattal a pogányt, s nyomban megy rá, mint az eszeveszett.

Nevetve fordult most hátra Maximilián. S a rizsporos ábrázatok is mind földerültek. Csak Starhemberg képe maradt fanyar.

– És a fogoly? – kérdezte a választó.