Tartalomjegyzék

Előszó

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Szilágyi-Kiszler Adrienn

Millió csillag ragyogása

Szilágyi-Kiszler Adrienn: Millió csillag ragyogása

©Szilágyi-Kiszler Adrienn

Szerkesztés / korrektúra: Sebők Balázs

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/SzilagyiKiszlerAdrienn/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN: 9786156454065

mobi ISBN: 9786156454072

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Előszó

Régebben azt mondtam volna, repülhetek én akárhányszor, sosem fogok hozzászokni. Kizártnak tartottam, hogy valaha elkerül az a gyomorszorító érzés felszállás előtt. Most, hogy az elmúlt néhány évben olyan sokszor ültem repülőre, inkább úgy fogalmaznék: sosem fogom megkedvelni. Tévedtem, és mégis hozzá lehet szokni.

Mennyi mindenről feltételezhetjük az életben, hogy soha nem változhat meg, hogy bizonyos dolgokkal kapcsolatban nem érezhetünk másképp? Az élet pedig rácáfol erre. A kérdés csak az, el tudjuk-e fogadni a változást.

Még mindig vannak sötét helyek mélyen a szívemben. Ahol valaha ragyogó fény volt, ott most csak egy kis szikrát lelsz.

Első fejezet

2011. január

Álmomban egy sötét szobában álltam. Magamat nem érzékeltem; testetlenül voltam jelen csupán. Egyetlen bútorra esett némi fény, egy matrac nélküli ágyra. Evan törökülésben ült az ágy deszkáin, hátát a támlának vetve. Csupán egy fehér alsónadrágot viselt, a szemeit pedig lehunyta. Örülnöm kellett volna, hogy sérülések nélkül láthatom, azonban valami nagyon nem volt rendjén; szerelmem láttán hátborzongató érzés kerített hatalmába. Lassan felemelte a kezét, és felém nyúlt, miközben a szemhéjai felpattantak: szemei vakon meredtek előre, nyomát sem láttam az ismerős, fekete tekintetnek. Megijedtem, de sajnos nem ébredtem fel; álombeli énem csak elfordította az arcát egy pillanatra. Amikor visszanéztem az ágyra, már én ültem ott, ugyanúgy törökülésben, fehér bugyiban és melltartóban, szemeim lehunyva. Meglepve vettem tudomásul, hogy gyereket vártam. Hatalmas, gömbölyödő pocakomat mindkét kezemmel átöleltem. Kívülről figyeltem önmagamat, de mikor a gyermek megmozdult bennem, azt mindketten éreztük. Erre a mozdulatra aztán felpattantak a szemeim; az ágyon ülő kismama, vagyis én, ugyanolyan tejfehér és vak tekintetettel nézett előre, akár Evan egy pillanattal ezelőtt. Felsikoltottam.

– Audrey! – szólongatott Jason a vállamat rázva. Összerezzentem az érintésétől, és elhúzódtam tőle. Hiába próbáltam úgy tenni, mintha semmi sem történt volna, a rémülettől kikerekedett szemeim és a zihálásom csúnyán elárultak. Levette rólam a kezét, és aggódó kíváncsisággal nézett rám. – Visszatérő rémálom?

– Az – bólintottam, és az ásványvizes üvegemért nyúltam.

– Melyik? – érdeklődött mintegy mellékesen. A kezem önkéntelenül a hasamra hullott. Ürességet éreztem, végtelen ürességet.

– A vakon meredő szempárok és a terhesség – feleltem szemlesütve. A kezemet a hasamról elkapva, szinte már berögzült mozdulattal megindult a nyakam felé, hogy kitapintsa az ezüstláncomon lógó eljegyzési gyűrűt.

– Nem csoda, hogy kiabáltál – jegyezte meg, és várakozóan rám meredt.

– Semmi bajom, csak szeretnék már túlesni ezen – válaszoltam Jason ki nem mondott kérdésére. Egy bérelt autóban ültünk ketten a hátsó ülésen, mögöttünk egyre csak távolodott a reptér. Utáltam repülni, most legszívesebben mégis visszaültem volna arra az átkozott gépre.

– Alig fél nap, Audrey – mondta az útitársam vigasztalóan. – Észre sem fogod venni, és eltelik.

– Eltelik – ismételtem halkan. Még mindig furcsálltam az idő múlását. Kimondani pedig még rosszabb: eltelt egy év. A legtöbbször egy nap is örökkévalóságnak tűnt. Máskor pedig az idő mintha szimplán csak megszűnt volna létezni. Úgy érzem magam, mint aki máris száz évet öregedett azóta, hogy Evan Stewart elment, rosszullétemet pedig csak fokozta Chicago levegője.

– Na és – fordult felém Jason ismét –, mi a terved a faggatózó újságírókkal szemben?

– Nem mondok semmit – vágtam rá mogorván.

– Ez nem ilyen egyszerű! – fortyant fel, de a tekintete ismét az ablaküvegre tévedt. – Elérkezett az évforduló. Azt hittem, számoltál vele, hogy nyilatkoznod kell. Mike még beszédet is mond – tette hozzá.

– Figyelj – kezdtem bele, higgadtságot erőltetve a hangomra –, tudom, hogy sokat mulasztottam az első hónapokban, de azóta már bőven behoztam a lemaradást! Vagy százféle módon nyilatkoztam már arról, mi van velem, mi lesz a zenekarokkal, hogyan érzünk mindannyian, és így tovább. Elegem van már belőle, hogy mindenki szüntelenül a mi nyomorunkon csámcsog.

– Te is tudod, hogy nem a szennyes kiteregetése itt a lényeg – csóválta a fejét, és zöld szemeivel rosszallóan méregetett. – Arra persze nem gondoltál, hogy a rajongók osztoznak velünk a gyászban, és hogy nekik is nagyon fáj Evan elvesztése?

– Dehogynem gondoltam! – vágtam vissza. – És hálás is vagyok nekik mindazért a támogatásért és szeretetért, amit tőlük kaptunk. De ez a mai nap, ez sok már nekem, Jason. – Szememet elöntötték a könnyek, amit ő nem láthatott a sötét napszemüvegemtől. – Egyszerűen nem bírom végigcsinálni – csuklott el a hangom, és éreztem, ahogy a pánik felkúszik a torkomba. Útitársam biztatásképp némán megszorította a kezem.

A sofőrünk bekanyarodott az újraépített szórakozóhely mögötti parkolóba. A bejárat felőli utca le lett zárva a megemlékezés miatt, én pedig megborzongva szálltam ki az autóból, miután leparkoltunk. A bejárat előtt sok-sok ember ácsorgott az úttesten, mécsest vagy virágot szorongatva a hidegtől dermedt ujjaik között. Összehúztam magamon a fekete vízhatlan kabátomat, majd idegesen beletúrtam szőkére festett, félhosszú hajamba. Jason oldalán beléptem az épületbe, ahova egyelőre még csak az esemény vendégei mehettek be. Sóhajtottam egy hatalmasat, amíg még senki sem hallhatta az útitársamon kívül, azután próbáltam összeszedni magam a látszat kedvéért. Magamra öltöttem a maszkot, amit már közel fél éve viseltem az arcomon: a tettetés álarcát, hogy elfogadtam az idő múlását, mi több, sikeresen a gyógyulás útjára léptem. A napszemüvegemet idebent feltoltam a fejem tetejére, és felületesen körbenéztem. Ha nem tudnám, hogy ez az a hely, ami egy évvel ezelőtt hajnalban szinte porig égett, nem érzékelnék semmilyen hasonlóságot. Mindent teljesen más stílusban építettek újjá, de képtelen voltam tüzetesebben szétnézni, amíg átvágtunk az előtéren; a pillantásom idegesen pattant vissza a falakról. Hiába küzdöttem ellene, felszínre bukkant a gondolat, hogy Evan itt… Hogy ez az a hely, ahol elveszítettem őt.

Megpillantottam Mike-ot a bárpult előtt, aki éppen egy papírlap fölé hajolva magyarázott lázasan két, számomra idegen fickónak. Mikor felnézett és a tekintetünk találkozott, az ő álarca is félrecsúszott egy pillanat erejéig, és barna szemeiben az én szenvedésemet láttam tükröződni. Aztán ez a pillanat elmúlt, és a szája halvány mosolyra húzódott, akárcsak az enyém. Felegyenesedve üdvözölt minket.

– Már csak rátok vártunk – szólalt meg, miközben kezet fogott Jasonnel.

– Nem késtünk le semmiről, ugye? – nézett körbe Jason.

– Nem – legyintett Mike –, amúgy sem kezdtük volna el nélkületek. Van egy különterem, a többiek ott vannak – tette hozzá, és elkezdett arrafelé vezetni minket. – Hogy telt a klipforgatás utolsó napja? – kérdezte aztán.

– Jól – válaszoltam. – Szerencsére időben be tudtuk fejezni.

Jason és én nem Los Angelesből repültünk ide, ahogy a többiek, hanem San Franciscóból. Az előző három napot ott töltöttük, mert az általunk felfedezett zenekar, a September egyik klipforgatásánál működtünk közre. Bár én csak a színfalak mögött végeztem a háttérmunkát, Jason ebben a dalban gitározott és énekelt is a zenekarnak, így neki több feladat jutott ebben az egészben.

Mike benyitott a bárpult mögötti ajtók egyikén.

– Na, kiket hoztam? – kérdezte a tucatnyi bent lévő embertől. Követtük a helyiségbe, mire a barátaink mosolyogva köszöntöttek minket.

– Olyan, mintha egy hétig távol lettetek volna! – lépett hozzám Alice Blake, a legjobb barátnőm. Csinos, méregzöld kötött tunikát viselt, fekete harisnyával és magas sarkú csizmával.

– Nyugtass meg, hogy legalább ebben a pár napban pihentél! – kértem. – Vagy, hogy legalább félretetted kicsit az esküvőszervezést.

– Hülyéskedsz? – kérdezte megütközve. – Miért, te igen?

– Dehogyis! – siettem megnyugtatni. – Én nem állok le, Alice.

– Ahogy én sem – felelte felvidulva. A válla felett találkozott a tekintetem a vőlegényével; Oliver Benson fájdalmas grimasza láttán kis híján elnevettem magam. Alice számára most minden a közelgő esküvője körül forgott, aminek a szervezésében szívesen segítettem. Azt viszont nem szerettem volna, ha túlhajszolja magát, ezért a rendelkezésére álltam nulla-huszonnégyben, és annyi feladatot átvállaltam tőle, amennyit csak tudtam. Amennyire láttam, a temérdek szerveznivaló szépen elterelte mindannyiunk figyelmét a fájdalmas emlékekről.

Míg a többiek Jasont faggatták a San Franciscóban történtekről, én próbáltam meghúzni magam az egyik sarokban, és nem a borzalmasabbnál borzalmasabb emlékekre gondolni, amit a város, ez a hely, vagyis igazából ez az egész szituáció felidézett bennem. Végignéztem a barátaimon és a hála megnyugtató érzése egy pillanatra elviselhetőbbé tett mindent. Kizárólag a szerencsén múlt, hogy nem veszítettünk többet aznap éjjel, és ezért igenis hálásnak kell lennem, figyelmeztettem magam. A tekintetem elidőzött Liam Steele-en, a Foreword basszusgitárosán, aki azóta is kerekesszékhez volt kötve. Pozitív életszemlélet ide vagy oda, örökre viselni fogjuk annak az estének a nyomait. Az égési sérüléseink életünk végéig látszódni fognak a bőrünkön, ahogy az üveg által vágott heg a hasamon, vagy Oliver fejbőrén az a vonal, ahol betört a koponyája.

Mike szorítását éreztem a karomon, és bár az egész lényem tiltakozott az érintés ellen, mégsem húzódtam el tőle. A felesége, Judy és a hét hónapos babájuk, a kis Trevor nélkül határozottan elveszettnek tűnt, pedig Mike maga kérte tőlük, hogy ne utazzanak ennyit. Nem csak Judy hiányzott a társaságból: a húgom, Mandy és Scott menyasszonya, Sam Turner sem tudtak elszabadulni a munkából mára.

A többiek nem tudták, de igazából Mandy direkt túlórát vállalt. Ezt két, igen nyomós okból kifolyólag is tette: az egyik Josh Hale, a Foreword dobosa, a másik meg Heath Turner, a No Reason technikusa. A húgomnak, ha lehet, az elmúlt időszakban csak még jobban bonyolódott a kapcsolata a két fiúval. Olyan gödörben találta magát, amiben minél inkább kapálózott, annál mélyebbre süllyedt szegény. Egyszerűen képtelen eldönteni, melyikükkel szeretné tovább folytatni. Sokszor az volt a benyomásom, hogy Mandy szíve kettészakadt, és borzasztóan aggódtam érte emiatt. A választás terhét azonban nem vehettem át tőle. A legjobb talán az lenne, ha megpróbálná túltenni magát mindkét srácon, bár ezt mondani könnyű. A gyakorlatban valószínűleg hasonlóan pokoli érzés lenne megtenni, mint választani kettejük között.

– Szerintem kezdjünk is bele, nem? – pillantott fel Mike. – A Famous Last Words már kint van vagy tíz perce.

A Famous Last Words az a zenekar, akiknek a koncertjére eljöttünk ide azon a végzetes estén. A két bandatag, akik túlélték a tüzet, már egy hónappal a tragédia után bejelentették, hogy az FLW végleg feloszlik. Furcsa, de a Foreword még ennyi idő után sem mondta ki, hogy vége lenne. A srácok így vagy úgy, de folytatni fogják, ezt már biztosan tudni lehetett. Mindannyian egyet értettünk abban, hogy nem hagyhatják veszni, amit eddig felépítettek, még ha nehéz is lesz Evan nélkül újra belevágni. Elöntött a gyász újabb hulláma, a gyomrom pedig az eddiginél is jobban összeszorult.

– Menjünk! – mondtam én is. Kalapáló szívvel léptem ki a tömeg elé Mike oldalán. Az emberek tapssal üdvözöltek minket, és az FLW két tagja, Ben és George is csatlakozott hozzánk a színpadon. A megemlékezést ők kezdték. Beszéltek a három elvesztett zenészről, a barátaikról, és hogy a halálukkal mekkora veszteség érte a világot. Részvétüket fejezték ki a másik tizenkilenc áldozat családjainak is, majd ketten előadtak egy dalt a tiszteletükre. Ezután Jason lépett előre, és mondott gyönyörű beszédet a No Reason nevében. Mike kissé merev tagokkal vette át tőle a mikrofont. Csatlakozott az előtte szólókhoz; részvétét fejezte ki az összes elhunyt hozzátartozójának, beszélt kicsit a zenéről meg a rajongókról, azután pedig:

– Nekem nincs testvérem, ezért sosem tudtam milyen valakivel ilyen kapcsolatban élni. Aztán megismertem Evant, és már az első együtt töltött órában úgy civakodtunk, akár két kisgyerek – emlékezett vissza szomorú mosollyal. – Eltelt néhány év, összecsiszolódtunk a zenekarral, Evan pedig a legjobb barátom lett. Az ő humora, a szenvedélye sokszor átvitt minket a nehéz időszakokon. A szíve tele volt szeretettel, amit igyekezett minél több emberrel megosztani. A hangja több milliókat elért, és olyan nyomot hagyott, amit lehetetlenség kitörölni. – Mike hangja elcsuklott, a szemeit behunyta egy pillanatra. – Már eltelt egy év, de az emléked nem halványul, barátom – fejezte be. A jelenlévők hatalmas tapssal jutalmazták. – Köszönöm – mondta, majd meghajolt. Aztán hátrafordult, tekintete találkozott az enyémmel. Enyhén megráztam a fejem, jelezve, hogy a tervek ellenére mégsem fogok beszédet tartani. Már annak is örültem, hogy nem kívánkozott ki belőlem ott helyben a gyomrom tartalma. Akárhogy is, nem lett volna tanácsos kinyitnom a számat. A szememet égették a könnyek, mialatt a No Reason és a Foreword előadtak még egy akusztikus dalt. Ezután a szórakozóhely új tulajdonosa hivatalosan is megnyitotta az épületet, és ezzel véget is ért a megemlékezés. Legalábbis részemről. Próbáltam eltűnni, míg a srácokat megrohamozták a rajongók odabent; felkaptam egy pohár gőzölgő gyümölcsteát, és kimentem a teraszra. Hátat fordítottam az épületnek, nem bírtam nézni, hogy milyen szép és milyen új, nem tudtam elfogadni, hogy feltámadt hamvaiból. Lekuporodtam az egyik székre, és csak bámultam magam elé.

– Tudna nekem tüzet adni, Miss. Parker? – hallottam meg Brendon Stone kellemes tenorját a hátam mögül. Megvártam, míg mellém lépett, és csak akkor néztem fel rá. Telt ajkai félmosolyra húzódtak.

– Helló, Mr. Stone – üdvözöltem kissé fakón, de mosolyogva. Felálltam, majd fél kézzel beletúrtam a táskámba egy öngyújtóért. – Kizárt, hogy nincs nálad tűz – jegyeztem meg, miközben meggyújtottam a cigijét.

– A legjobbakkal is megesik – vont vállat. – Te viszont mindenre gondolsz.

– Igyekszem – biccentettem. Hallgattunk egy sort. – Merre voltál? Nem láttalak a megemlékezés alatt. – Brendon lassan kifújta a füstöt.

– Meghúztam magam a színfalak mögött. Épp, hogy kezdésre ideértem. Legalább most ideértem – tette hozzá keserűen. Behunytam a szemeim egy pillanatra. A tragédia éjszakáján Brendon elkésett az FLW koncertjéről. Megérkezvén már csak annak lehetett tanúja, hogy az épület lángokban áll. Napokig, vagy talán hetekig alig szólt néhány szót; önmagát hibáztatta azért, hogy nekünk bajunk esett.

– Még szerencse, hogy tavaly nem sikerült – válaszoltam, mire felmordult. – Örülök, hogy te nem sérültél meg.

– Sokat gondolok erre. Ha Jane nem lett volna beteg…

– Ne kínozd magad ezzel. Tapasztalatból mondom, hogy semmit sem használ.

– Te nem szoktál belegondolni, mi lett volna, ha…? – dobta vissza a labdát.

– Dehogynem. Az önmarcangolás egyik leghatékonyabb módja ezen agyalni. – Belekortyoltam a teámba, élveztem, ahogy átmelegít. – De tényleg nem segít.

– Úgy tudtam, te is mondasz beszédet – váltott témát.

– Én… – éreztem, hogy a mellkasomat nyomó, láthatatlan súly még nehezebb lesz. – Képtelen voltam rá – ingattam a fejem.

– Nincs ebben semmi meglepő – vigasztalt. – Elképesztő, hogy Mike így bírja.

– Mike csodálatos – mosolyodtam el. – Annyira erős. Szerintem az ő lendülete tartja mindenki másban a lelket.

– Nem semmi a srác.

– És te…? – haboztam feltenni a kérdést.

– Mi van velem? – ráncolta össze enyhén a homlokát.

– Te megvagy? – böktem ki bénán. Mogyoróbarna szemei szokatlan komolysággal néztek rám.

– Pont így fogalmaznék. Megvagyok.

– Van valami híred Jane-ről?

– Táncos körökben most az a pletyka járja, hogy Oroszországba költözött – vont vállat.

– Sajnálom.

– Azt sem tudtam, hogy szakítottunk – eresztett meg egy keserű mosolyt. – Összeszólalkoztunk, elmentem itthonról, neki pedig hűlt helye maradt csak, mire visszaértem. Aztán néhány nap múlva küldött egy üzenetet, hogy nem bírja tovább elviselni a rivaldafényt, és hogy ebben az országban, az én páromként sosem lehet már önmaga.

– Mindenkinél van egy határ – válaszoltam, bár erős késztetést éreztem rá, hogy szidalmazni kezdjem az exét.

– Ja, Derek pedig segített felhívni rá Jane figyelmét, hol vannak a határai.

– Derek? – kérdeztem megütközve. Nehezen tudtam elképzelni, hogy a Color Full szólógitárosa szánt szándékkal keresztbe tenne az egyik legjobb barátjának. – Miért tett volna ilyet?

– Féltékenységből – vágta rá Brendon.

– El akarta csábítani Jane-t? – kerekedtek ki a szemeim.

– Audrey – nézett rám Brendon szánakozva –, Derek meleg.

– Ó! – Magam sem értettem, miért lepett meg a hír. – És ő téged… Mármint te neki… – hadováltam, mint egy féleszű.

– Mi már réges-régen tisztáztuk az egészet, hogy ő a fiúkat én a lányokat – csóválta a fejét.

– És te sosem gondoltál rá, hogy…? – kíváncsiskodtam, mire ferde pillantással jutalmazott.

– Nekem is vannak határaim.

– Jól van, csak kérdeztem.

– A lányokat, Audrey, a lányokat – szakított félbe méltatlankodva. – Magad is tapasztalhattad. – Mostanában nagyon ritkán sikerült megnevettetnie bárkinek is, így magam is meglepődtem, amikor a boldog hang feltört a torkomon.

– Értettem! – mondtam feltartott kezekkel.

– Jane előbb-utóbb úgyis lelépett volna – váltott ismét komoly hangnemre. – Az isten szerelmére, hát még meg is lopott!

– Micsoda?! – köhécseltem a félrenyelt teától.

– Elvitte az összes készpénzt, amit otthon tartottam – mondta a távolba meredve. – Több, mint két évig együtt voltunk. Ezzel a húzással olyan szinten megalázta a kapcsolatunkat, amit még Jessica is megirigyelt volna.

– Tettél feljelentést? – bukott ki belőlem a kérdés, pedig még mindig nem tértem magamhoz a döbbenettől.

– Nem. Lezártnak tekintem ezt az egészet. Próbálok úgy tenni, mintha Jane sosem létezett volna.

– Na és, így könnyebb?

– Erre szerintem mindketten tudjuk a választ – ráncolta a szemöldökét, majd végigsimított az oldalt felnyírt haján. – Szeretnél bemenni, vagy inkább fagyoskodjunk még egy kicsit idekint?

– Menjünk be, szerintem úgysem maradunk már sokáig.

Rövidesen elköszöntünk Brendontól meg az FLW-s srácoktól, aztán elindultunk a szállodába.

– Egyágyas különszoba, ahogy kérted – nyújtott felém egy kulcsot Mike már a hallban. Meggyötört arccal, kivörösödött szemekkel nézett rám.

– Köszi, Mike – vettem át tőle. – Ne haragudj, hogy ezt mondom, de feküdj le minél előbb. Elég rosszul festesz.

– Hát, elég nehéz nap áll mögöttünk – mondta halkan, ahogy a társasággal elindultunk felfelé a lépcsőn.

– Fent találkozunk – szólt oda nekünk Jeremy, majd megnyomta a lift hívógombját.

– Be tudok szállni egyedül is a liftbe – tiltakozott Liam, Jeremy mégis vele maradt.

– Audrey, nem jössz át hozzánk egy kicsit? – kérdezte Scott, felém fordulva. – Fent maradunk még beszélgetni.

– Talán neked is jót tenne – vetette fel Jason.

– Nem, kösz srácok – ráztam meg a fejem. – Gyorsan lezuhanyozok, és irány az ágy.

Jó éjt kívántunk hát egymásnak, majd behúzódtam a szobámba. Hirtelen tört rám a magány az idegen, néma helyiségben. Lepakoltam, előhúztam a fürdős cuccaimat, és megcéloztam a fürdőszobát. Zuhanyozás után mégsem feküdtem le egyből; az ablakon túli sötétség érthetetlen módon vonzott magához, ezért kimentem az erkélyre. A pizsamám fölé vastag, kötött pulcsit húztam, majd helyet foglaltam az egyik kovácsoltvas székben és tekintetemet a millió csillaggal pettyezett, fekete égre emelve elmerengtem.

Mike-nak nyilvánosan szinte mindig sikerült tartózkodnia a könnyes érzelemnyilvánításoktól. Még a nagy emlékkoncerten is, amikor én már dagadtra sírtam a fejem a színfalak mögött, ő hősiesen helyt állt. A hangja csupán néhányszor bicsaklott meg éneklés közben. Még Josh arcán is néma könnyek folytak egészen a show felétől kezdve. Csak nehezen láttam őket, hiszen nekem szinte teljesen háttal játszottak, a könnyeim pedig még azt a keveset is elhomályosították belőlük. A hatalmas gombócot, ami akkor nőtt a torkomban, mikor ők négyen színpadra álltak, néha még most is itt érzem és majd’ megfulladok tőle. Olyan régóta tart ez az állapot, és még mindig azt várom, mikor sétál be az ajtón Evan… A szívem kis darabkái porig égtek a hiábavaló várakozástól az emlékkoncerten. A fülemben tisztán hallottam a hangját és azt kívántam, bár én is halott lennék.

Eltelt egy év, hihetetlen – hasított belém ismét a felismerés. Az idő előrehaladtával valóban tompult a fájdalom, ahogy azt sokan jósolták. De a hiányérzet nem; az itt maradt, mintha folyton zsibbadna valamelyik testrészem. Apróságokban nyilvánult meg csupán, mint például a hangsúly, ahogy felvette a telefont, vagy a mozdulat, ahogy a keze után nyúlnék, de rájövök, hogy nincs ott. A kezem a hideg korlátnak ütközött, ahogy előrenyúltam. Könnyebb lenne úgy tenni, mintha sosem létezett volna? Egyértelműen nem. A legkönnyebb az volna, ha én sem léteznék többé. Ezt a gondolatot, a pillanatnyi elborulást egyből a cselekvés követte. Felálltam a székből, megmarkoltam a jeges vasat, aztán minden megingás nélkül átvetettem magam a korláton.

Második fejezet

2000. szeptember

Az első középiskolás tanítási napom reggelén próbáltam izgatottságnak álcázni az idegességemet a szüleim előtt. Ugyanis nem vártam különösebben, hogy hasonlóan az előző tanévhez, egy csomó, hormontól megszédült serdülővel legyek összezárva naphosszat, akik klikkesednek, meg tömegesen kiutálják egymást a tinédzser-közösségből. Ráadásul, mivel ez már a gimi, ezerszer rosszabbra számítottam, mint amit az előző tanévben tapasztaltam.

– Rengeteg új ismerőst találhatsz, drágám – mondta anyu lelkendezve, miközben kávét töltött magának a konyhapultnál.

– Anyu, az évfolyamom kilencven százalékát már ismerem – ráztam meg a fejem. – Kicsi ahhoz ez a város, hogy annyi új gyereket ismerjek meg a suliban.

– Ott van a többi évfolyam is – jegyezte meg apu.

– Úgy érted, azok, akik mind idősebbek nálam, és semmibe veszik az elsősöket? – kérdeztem.

– Hát, ööö… látod, legalább van benne kihívás! – viccelte el, majd felpattant az asztaltól és megsimította a fejem. – Most elindulok dolgozni, neked meg sok sikert a suliban!

– Kösz – motyogtam a reggelim felett.

Végül valóban nem történt semmi borzasztó. Az egész napunk abból állt, hogy az összes tanárnak, akik majd az órákat tartják, be kellett mutatkoznunk, ők meg elmondták, mit várnak el tőlünk az első tanévben. Szünetekben zenét hallgattam a kis hordozható CD-lejátszómon; a Grey Town nevezetű zenekar legújabb albumát, amit aputól kaptam a nyáron. Körülbelül húsz perc sétára laktunk a sulitól, így hazafelé menet jutott időm összegezni magamban az aznap történteket. Még félúton sem jártam, mikor egy vézna srác lépett mellém a semmiből: az alakja jóval fölém magasodott, sötét haja pedig össze-vissza állt.

– Szia! – köszönt rám visszafogottan. – Te az egyik Parker-lány vagy a Sun Streetről, igaz?

– Igen, Audrey – válaszoltam némiképp megütközve. Aztán leesett, ki ő. – Te Kevin vagy a szomszédból?

– Aha – vigyorodott el. – Mi lenne, ha együtt mennénk haza?

– Oké – mondtam, bár fogalmam sem volt, mit akar tőlem egy végzős srác az utca túloldaláról. Mint kiderült, semmit nem akart, csak beszélgetni. Tudtam róla, hogy basszusgitáron játszik, és hogy a suli egyik legjobb zenekara az övék volt.

– Na és, idén is indultok a bandák csatáján? – érdeklődtem.

– Az a terv – vont vállat. – Tudod, tavaly nem sikerült fellépni, mert valaki szétbarmolta a cuccainkat.

– Ó. És nem derült ki, hogy ki volt?

– Nem, de azért van pár tippünk… – Aztán egész hazafelé úton arról beszéltünk, hogy a középiskolás diákok milyen kegyetlenek egymással, meg a kisstílű hatalmi játszmáikról, amitől menőnek érzik magukat.

– Szóval attól tartok, ha nem jelentkezem sem pom-pom lánynak, sem a vitaklubba, az egész gimis négy évemet a discmanemmel kettesben töltöm majd – fejtettem ki Kevinnek a klikkesedés problémáját.

– Szóval, nem jelentkezel pom-pom lánynak? – kérdezte nevetve.

– Dehogyis! – méltatlankodtam. – Oda az megy, aki menő, sportos, meg szeret a középpontban lenni. Én nem ilyen vagyok.

– Hát azt látom.

– De egy zenekari próbát szívesen megnéznék – vetettem fel szégyenlősen, mikor már az utcánkban jártunk.

– Komolyan? – nézett rám kétkedve. – Pedig nem annyira érdekes.

– De engem érdekel! – erősködtem.

– Jól van, akkor holnap suli után eljöhetsz velem Oliver Bensonhoz. Az ő garázsuk felett van a próbaterem – adta be a derekát.

– Nem lenne kedved reggel is együtt menni suliba? – kérdeztem, mikor megérkeztünk a házuk elé. Vonakodó arckifejezését látva hozzátettem: – Vagy, ha neked túl ciki egy elsőssel mászkálni…

– Nem, nem erről van szó – tiltakozott. – De Audrey, nekem valaki más tetszik – vallotta be kínlódva. A megkönnyebbüléstől kis híján felnevettem.

– Nagyon helyes – mosolyodtam el. – Ugyanis túl öreg vagy hozzám – mondtam nagy komolyan.

– Akkor holnap reggel – köszönt el fejcsóválva. Jókedvűen tettem meg a hátralévő néhány métert a házunkig. Az ajtón belépve pedig egyből anyuval találtam szembe magam.

– Szia angyalom, hogy telt az első nap? – üdvözölt. A kezében egy hatalmas zacskó virágföldet tartott.

– Hát, semmi érdekes – vontam vállat, meg sem állva.

– Szereztél barátokat? – kiáltott utánam, mikor már a lépcsőfordulóban jártam.

– Nem – vágtam rá, majd lassítottam kicsit és megnyugtatásképp hozzátettem: – De még semmi sem dőlt el.

– Oké – válaszolt némi habozás után. – Ebéd a sütőben!

Másnap reggel azonban adagolnom kellett valahogyan, hogy suli után programom van. Az egyik tinédzsermagazin szerint, ha necces kéréssel állsz a szüleid elé, legyél gyors, lényegre törő és minden porcikádban az ártatlanság megtestesítője. Ez a módszer korábban már be is vált, mikor piros csíkokat akartam festetni a hajamba.

– Gond lenne, ha iskola után átmennék az egyik ismerősömhöz? – tettem fel a kérdést, mikor láttam, hogy apu a reggelije végénél tart.

– Kihez? – jött azonnal a kérdés anyutól.

– A neve Oliver Benson. Kevin Meyer az utca túloldaláról, ő hívott meg, hogy… – á, ez nem elég lényegre törő – szóval hozzájuk.

– A Meyer-fiú már végzős, nem? – tért apu is a lényegre.

– Azt mondtad nem ismertél meg senkit tegnap! – így anyu. Oké, közelítsük meg más oldalról.

– Nem szereztem barátokat – javítottam ki. – Kevin és én együtt jöttünk haza tegnap a suliból, akkor hívott el.

– Szóval ezt az Olivert nem is ismered? – jött az újabb, rosszalló kérdés.

– Mi lesz, valami buli? – faggatott apu, de már csak félig figyelt; elkezdett összekészülni.

– Hát, csak látásból… – tértem ki anyu kérdése elől. – Szó sincs buliról apu, hét közepe van! – váltottam más technikára. – Van egy zenekaruk és megnézek egy próbát, ennyi.

– Kicsim, ezek a végzős fiúk így próbálnak csajozni – sóhajtotta apu. – Előadják, hogy milyen vagány zenekaruk van, elmész hozzájuk, és ki tudja, valóban mit akarnak.

– Nem, nem apu, félreérted…

– Tehát azt mondod, nem lesznek ott más lányok? – vonta fel a szemöldökét. Csapda, jelzett a szenzorom. Ha azt mondom, lesznek ott más lányok, akkor tényleg csajozni akarnak, de ha nem, akkor nem engednek el egy rakás fiú közé egyedüli lányként… Elnéztem a szüleimet, ahogy teljes egyetértésben ellenzik ezt az egészet, és fogalmuk sincs, hogy én gitárokat akarok látni közelről, hallani akarom, hogyan szólnak a dobok élőben.

– Mások is lesznek ott – mondtam hirtelen ötlettel. – Ez egy amolyan nyílt próba, hogy népszerűsítsék a zenekart. Persze nem hívhattak túl sok embert, mert mégis csak egy kis próbateremben lesz a garázs fölött, de Kevin tudja, hogy érdeklődöm a zene iránt, szóval…

– Este hétre legyél itthon, mert holnap iskola – mondta apu, és felemelkedett a székéből. – Ha csak egy percet is késel, minden további esélyedet eljátszod – figyelmeztetett.

– Köszi apu! – vigyorogtam, és most jött az ártatlanság megtestesítője-nézés.

– Nem is tudom, szívem – ingatta a fejét anyu, miután apu elment. – Végzős fiúkkal lófrálni…

– Nem mind végzős! – nyugtattam meg, mert Oliver Benson tudtommal harmadikba járt. – És nem csak fiúk – lódítottam, majd sietve befejeztem a reggelit, és elindultam én is, mielőtt anyu visszavonta volna az egészet.

Úgy történt, ahogy megbeszéltük. Kevin és én együtt mentünk suliba, majd tanítás után megvárt az épület előtt. Elfogott az izgalom, ahogy a hatalmas, fekete gitártokjára néztem, amit a hátán hordott; már alig vártam, hogy kikerüljön belőle a hangszer.

– Mi az? – kérdezte némileg zavarban, amiért annyira bámultam.

– Semmi – legyintettem. – A többiek?

– Ők közelebb laknak a sulihoz, szóval hazamentek a gitárokért.

– Értem – mondtam, és némileg meg is könnyebbültem, amiért nem kell végigvonulnom a fél városon egy rakat srác kíséretében, mert ha az a szüleim fülébe jutott volna…

Oliver alig tíz perc sétára lakott a sulitól, pont az ellenkező irányban, mint mi Kevinnel. Bensonék egy takaros, kétemeletes, napsárgára vakolt házban éltek. Kevin szó nélkül bevezetett a kapun, majd a garázsba.

– Jobb, ha előre megyek – mondta a lépcső aljába érve. Vállat vontam, hogy nekem aztán mindegy. Az emeletről harsány fiúhangok szűrődtek le. Oké, nem kell félni, nyugtattam magam, végül is Kevin is milyen jó fej… De ahogy szedtem a lépcsőfokokat, borzalmasabbnál borzalmasabb gondolatok tolakodtak a fejembe. Mi van, ha kinevetnek, mert elsős vagyok, és hazaküldenek? Vagy ha az egész zenekar-dolog valóban csak csali akart lenni? Kevin megvárta, míg magam kértem, hogy hozzon el, és akkor…

– Nem azt, te barom, a másikat! – hallottam meg egy gúnyos hangot, és rájöttem, hogy felértünk a lépcsőn. Egy lambériával burkolt, tetőtéri szoba képe tárult a szemeim elé. A lépcsővel szemközt, de a szoba túlsó végén, az alacsonyabb mennyezet alatt piros, viharvert dobfelszerelés állt. Mögötte ült Oliver Benson. Fekete és egyértelműen festett haját rövidre nyírva hordta, száján pimasz mosollyal, a szemében pedig vidám csillogással mustrált. Előtte nem egészen két lépéssel egy srác térdelt a szőnyegen és valami fekete eszközt tartott a kezében. Sűrű, szőkésbarna haja úgy állt, mintha gyakran beletúrt volna. Határozottan jóképűnek találtam, és ugyanazzal az arckifejezéssel méregetett, mint Oliver.

– Srácok, remélem nem gond, de elhoztam magammal valakit a próbára – üdvözölte őket Kevin.

– Haver, ezt már megbeszéltük egyszer – csóválta a fejét a harmadik srác, akinek sötét bőre és sötétbarna szemei kellemes összhatást keltettek. – Csajt koncertre hívunk, nem pedig próbára! Ha ott bénázol, fel sem tűnik a buli hevében, de itt… – magyarázta rám sem nézve, a gitárjának hevederével ügyködve.

– Nem akarom felszedni – vágta rá Kevin olyan gyorsasággal, hogy az már szinte sértő volt rám nézve. – Csak szeretne látni egy próbát, ennyi.

– Felőlem – vont vállat a gitáros. A másik kettő már nem is figyelt ránk: folytatták a vitatkozást, amit félbeszakítottunk.

– Jason? – fordult most Kevin az egyik sarok felé. Eddig észre sem vettem, hogy ül ott valaki. Jason felállt a kockás mintázatú kanapéról és előrelépett. Valamivel alacsonyabbnak néztem a többieknél, és Kevinhez hasonlóan őt is inkább kisfiús ábrázat jellemezte, mintsem olyan felnőttes vonások, mint a többieket, mégis volt benne valami, ami egyből megtetszett nekem. Talán az, ahogy a tekintetünk találkozott, és a csillogó, zöld szemek mögött egyből egy komoly és céltudatos embert láttam. Vagy a szőke haj, ami ránézésre olyan puha lehetett, hogy szinte azonnal rám tört a vágy, hogy beletúrjak. Szégyenlősen elkaptam a tekintetem róla.

– Oké – mondta közömbösen. Leültem hát a helyére, és csendben meghúztam magam, amíg ők előkészültek; Kevin végre elővette a hangszerét, Jason pedig felvette a maga gitárját.

– Heath, meddig vacakolsz még? – szúrt oda Oliver a srácnak, aki még mindig a földön térdelt.

– Kész van – jelentette, majd fogta, és állványra állította a kis kamerát, úgy, hogy mind a négy zenekartag benne legyen a képben –, seggfej.

– Chris, visszaadnád a pengetőmet? – kérdezte Jason a másik gitárostól, miközben a mikrofonállványt állítgatta.

– Mi van?

– Elkérted délelőtt.

– Már nincs nálam – mondta nevetve. – Visszaadtam!

– Soha többé nem adok kölcsön neked semmit – csóválta a fejét Jason, majd odajött mellém, és elkezdett turkálni a hátizsákjában.

– Gondolhattad volna, hogy megint elhagyja – szólt közbe Oliver, kaján vigyorral a képén.

– Mondtam, hogy nincs nálam! – méltatlankodott Chris, de közben már nem is figyelt rájuk, mert elkezdte hangolni a gitárját.

– Egyszer a fejedet hagyod el – morogta Jason, még mindig a táskájában kutatva. Óvatos pillantást vetettem rá. Profilból is nagyon helyesnek találtam, és így, hogy közelebb hajolt, még az illatát is érezni lehetett: fenyő és még valami, talán fahéj… Rám pillantott, mintha tudná, mire gondolok. Éreztem, hogy elpirulok, de ezúttal álltam a tekintetét. Teljesen közömbösen viselkedett velem; úgy nézett át rajtam, mintha a bútor része lennék. Hát, jó.

– Na! – kiáltotta Oliver, majd elkezdte ütni a dobot. Összerezzentem a hangra, de miután a fülem hozzászokott, határozottan tetszett. Megbűvölten bámultam Olivert, amiért olyan ügyes, de aztán csatlakozott hozzá a másik három srác is, én pedig nem győztem nézni őket. Azért arra ügyeltem, hogy ne maradjon tátva a szám a csodálkozástól.

– Egész jók, mi? – villantott rám egy vigyort Heath, ahogy lezuttyant mellém a kockás kanapéra.

– Aha – bólintottam lelkesen. Kicsit bénának éreztem magam, mint valami kislány a nagyok buliján.

Aztán Jason elkezdett énekelni, és már nem érdekelt, hogy ők végzősök én meg nem, sőt az sem érdekelt, hogy láthatóan semmibe vesznek, mert a zene egyszerűen elragadott. Olyan energikus és nyers, egész nap elhallgattam volna. Tetszett a dallam, tetszett a szöveg is, ami a szabadságról és az időről szólt. A többi dal is hasonlóan hatott rám; minél többet játszottak, annál inkább beleszerettem a zenéjükbe. Egy idő után újabb srác tűnt fel a lépcső tetején: fekete baseball sapkája fordítva állt a fején, ami alól hullámos barna haj lógott a vállára.

– Csá! – kiabált oda a zenekarnak, majd a kanapé felé fordult. Megütközve bámult rám, mire megeresztettem egy szégyenlős mosolyt felé. Meglepetésemre egyből viszonozta.

– Scottie! – üdvözölte Heath. – Mi van veled, csak egy órát késtél!

– Látom, helyettesítve voltam – mondta, és ismét rám nézett.

– Ha te is csak bámulni szoktad őket, akkor valóban helyettesítettelek – vontam vállat.

– Az idő legnagyobb részében igen – vigyorgott rám.

– Állíts magadon haver – szólt rá Heath, mikor vége lett a dalnak –, a csaj Kevin fogása.

– Igazából Audrey a nevem – szúrtam közbe.

– És nem én fogtam – tette hozzá Kevin, rám sem nézve. – Ő akart eljönni.

– Rámenős vagy kicsit, nem? – kérdezte Oliver a dobok mögül kihajolva.

– Csak érdekelt a zene – tártam szét a karjaim, mire ő, Chris és Heath elkezdtek füttyögni.

– Ja, a zene! – nevetett Chris.

– Na és, Audrey, hogy tetszett a zene? – kérdezte Jason, enyhe gúnnyal a hangjában.

– Nagyon! – mondtam elismerően. – Ezek közül csak négy dal van rajta a demó albumon, ugye? – érdeklődtem. Mind a négyet felismertem. Némán néztek rám.

– Honnan van meg a demó? – szegezte nekem a kérdést Oliver. Talán nem az őszinteség lett volna a legjobb választás ebben a helyzetben, de az improvizálás nem tartozott az erősségeim közé.

– Kevin anyukája hozta át a szüleimnek – válaszoltam, mire olyan röhögés tört ki a srácokból, hogy beleremegett a tetőtér.

– Ezt egyszer már megbeszéltük – mondta Kevin –, nem én kértem rá!

– És ettől csak még viccesebb! – prüszkölte Heath. Nem tudtam megállni nevetés nélkül. Kevin fejcsóválva nézett ránk.

– Haha – motyogta.

– Szóval eljössz a következő próbára is? – fordult felém Scott nagy vidáman.

– Hát, ha nem zavartam… – néztem rájuk bizonytalanul.

– Nem nagyon – mondta Chris vigyorogva.

– De többet egy szót sem anyukámról! – mondta Kevin, mire megint kitört belőlük a nevetés.

A próba hamarosan véget ért, én pedig – Kevinnel az oldalamon – jókedvűen indultam haza.

– Nem akartalak szándékosan ilyen helyzetbe hozni – szabadkoztam neki út közben.

– Előbb-utóbb téged is elővesznek – vont vállat. – A lételemük, hogy egymást piszkálják.

– Észrevettem – bólintottam. – Úgy viselkedtek, mint egy csapat civakodó kölyökkutya.

– Kölyökkutya? – nevetett. – Hát, kösz.

– Szerintem találó – vontam vállat.

Otthon aztán lelkesen meséltem anyunak a próbáról; láthatóan megnyugodott, amiért nem részegen és bedrogozva mentem haza, ráadásul jóval a kiszabott takarodó előtt. Ezután már mindennap Kevinnel mentem suliba. A további próbákra is eljártam, és nagyon megkedveltem a fiúkat. A suliban azonban nem mertem csatlakozni hozzájuk szünetekben, mert féltem, hogy ciki lenne nekik, ha hozzájuk csapódna egy elsős lány. Az óráimat egész jónak találtam, de az évfolyamtársaimmal nem sikerült megtalálnom a közös hangot, amitől egyre inkább kirekesztettnek éreztem magam. A sulis szociális életem tehát kimerült abban, hogy Kevin Mayerrel mentem iskolába reggelente. A szüleimnek persze fogalmuk sem volt erről.

Kevinnek igaza lett; miután a srácok túljutottak azon, hogy átnézzenek rajtam, és megértették, hogy tényleg odavagyok a zenéjükért, egyszer csak „elővettek” engem is.

– Vége is? – kérdeztem megütközve, mikor öt szám után elkezdték elpakolni a cuccaikat.

– Péntek van – közölte Heath, mintha ezzel mindent megmagyarázott volna.

– Igen, és? – ráncoltam a szemöldököm.

– Megyünk ki a parkba gördeszkázni – válaszolt Oliver. – Ahogy múlt héten.

– Meg azelőtt pénteken is – egészítette ki Heath.

– Út közben pedig feltankolunk néhány sört – tette hozzá Chris.

– Nem jössz el velünk? – kérdezte Kevin. – Hazakísérlek utána – ígérte.

– Huhú, valaki reménykedik az első csókban! – óbégatta Heath.

– Csókold meg a seggem!

– Köszi, de nem hiszem, hogy jó ötlet – vágtam közbe.

– Miért nem akarsz velünk lógni? – fordult felém Scott.

– De hát veletek lógok minden héten kétszer!

– De csak a próbán – mondta Chris. – Félsz velünk mutatkozni, mi? – táncoltatta meg a szemöldökét.

– Hát, ööö…

– Ne már kislány, mi bajod lehet? – nevetett Heath. – Majdnem egy hónapja eljárkálsz ide, csak azért, hogy lásd őket játszani – mutatott a zenekar felé. – Mást is szoktunk ám együtt csinálni!

– Igen, azt képzelem – forgattam a szemem.

– Nem várjuk el, hogy te is igyál, nyugi.

– Nem erről van szó, csak…

– A suliban sem jössz oda sosem hozzánk! – fakadt ki Scott. – Tegnapelőtt szinte elsétáltál mellettünk.

– Ez nem is igaz! – mondtam. – Azért nem ültem le mellétek, mert leckét kellett írnom.

– Szünetben? – vonta fel a szemöldökét kétkedve Heath.

– Igen, mert az egész előtte való délutánt itt töltöttem!

– Azt senki sem kérte – mondta Jason. Bármelyikük visszavághatott volna ezzel, de az ő szájából valahogy rosszabbul esett hallani. Fogalmam sem volt, mikor viccelt és mikor nem.

– A szüleimnek fogalma sincs, hogy veletek lógok! – mondtam ki végre. – Azt hiszik, hogy az osztálytársaimmal vagyok délutánonként!

– Na és, miért hiszik ezt? – törte meg a beállt csendet Kevin.

– Mert ezt mondtam nekik – ismertem be. – Kiborulnának, ha tudomást szereznének róla, hogy senkivel sem sikerült összebarátkoznom az évfolyamról.

– Hogyhogy senkivel? – kérdezte Scott. Teljesen zavarba jöttem attól, hogy mind a válaszomat várták.

– A lányokkal nehéz kijönni. Két nap sem telt bele, már elkezdtek klikkesedni – ráztam a fejem. – A többség együtt sportol, csinosak és közvetlenek mindenkivel. Egész szünetben képesek arról beszélni, hogy melyik cipő milyen felsőhöz megy, meg az idióta celebek idióta életéről. Aztán ott van az a csoport, aki annyira intellektuálisnak tartja magát, hogy naphosszat verset elemeznek meg drámaszakkörre járnak, és ha nem idézel minden második mondatodban egy híres költőtől, akkor már alja paraszt vagy a szemükben. Akad elvétve egy-egy művészlélek, aki két embernél többet nem bír elviselni maga körül; ott is teljes volt a létszám már az első napon. A zene iránti érdeklődés is szépen elosztható: van, aki mindent meghallgat, csak ne kelljen egyedül lennie, aztán ott vannak a diszkósok, meg akik csak klasszikus zenét hajlandók hallgatni, és a totál dark-csajok, akiknek fura színű rúzsaik vannak és mindig szép, fekete ruhákban járnak. Nekik nem vagy elég dark, ha nem dohányzol, és nem fáj az élet, vagy már elég annyi is, hogy nem részesíted előnyben a svéd death metált – fújtam egy szuszra. – És ezek a körök metszik ám egymást, és minél több metszet van, én annál inkább nem illek bele egyikbe sem. A srácoknál ugyanez a helyzet. Persze ott is akad egy-két értelmes, de nem menő lánnyal lógni gáz, szóval inkább csak furcsán néznek, mikor közlöm, hogy milyen zenét hallgatok, és utálkozó megjegyzéseket tesznek a zenekaros pólóimra.

A szavaimat csend követte. Jason úgy nézett rám, mintha most látna először, Scott a szemöldökét ráncolta, Kevin és Chris pedig mintha szánakoztak volna rajtam. Ellenben Oliver és Heath csak egymásra néztek és kirobbant belőlük a röhögés. Sértetten húztam fel az orrom és bámultam rájuk, amíg ki nem szórakozták magukat.

– Szóval akkor – szólalt meg Oliver a könnyeit törölgetve –, miért nem hagyod őket a picsába, és lógsz velünk inkább? – A többi fiú, egyetértésük jeleként tovább folytatta a pakolást.

– Nem egyértelmű? – tártam szét a karjaim. – Mert az nektek ciki lenne.

– Én nem értem a lányokat – jelentette ki Scott.

– Minket egyáltalán nem érdekel, ki mit gondol, kislány – csóválta a fejét Chris. – Lehet, hogy nem vagyunk túl népszerűek, de van egy zenekarunk, és kiadtunk egy demót. A többi pedig már nem számít.

És akkor rájöttem, hogy a fiúk tényleg nem bonyolítják túl a dolgokat. Talán nem mondják ki, hogy most már közéjük tartozom, csak kinevetnek, amikor azt hiszem, hogy nem tartozom sehova. Így adták a tudtomra, hogy igenis van helyem a világban – az ő oldalukon.

Harmadik fejezet

2011. január

Fájdalom, sötétség, hangzavar, majd újra az áldott sötétség. Ki tudja mennyi idő elteltével ismerős, émelyítő fertőtlenítőszagra ébredtem. Ezt nem hiszem el. Ezerszer inkább lettem volna a pokolban, mintsem újra egy chicagói kórházban. Sóhajtottam egyet, majd azon nyomban össze is rezzentem a fájdalomtól. Azt hiszem, eltört legalább két bordám. Azonban még rosszabb volt a szűnni nem akaró nyilallás a vállam felől, és a feszítő érzés a térdemben. Kipattantak a szemeim, és láttam, hogy jókora kötés takarja a bal vállam, a csuklómat és a jobb lábamat pedig a gipsz miatt nem tudtam mozdítani. Egy éven belül másodszor tört el ugyanaz a csuklóm, szaladt át a gondolat a fejemen. Nem mintha bármit is számítana.

– Audrey! – hajolt fölém a húgom, és csendesen sírni kezdett. Olyan sápadt volt és aggodalmas, hogy egyből megsajnáltam, amiért ezt műveltem vele. Ülőhelyzetbe tornáztam magam, ami nem bizonyult valami könnyű feladatnak. A másik oldalamon Kevin és Jason ültek szótlanul.

– Helló – kockáztattam meg egy köszönést, mire Kevin a kezembe nyomott egy pohár vizet. Egyből kiittam a felét.

– Hogy érzed magad? – kérdezte.

– Hát – ezúttal próbáltam nem kitérni a kérdés elől, ahogy egy éve mindig –, meglepett, hogy élek – válaszoltam őszintén, mire Mandy hangosan felzokogott. Bocsánatkérően néztem rá, és a bal kezemmel ügyetlenül megfogtam a kezét, ő azonban elhúzódott tőlem. Nem hibáztattam érte.

– Te is tudod, hogy nem ez a megoldás, Rey – csóválta a fejét Jason. Erre aztán nem tudtam mit mondani.

– Ez mi? – böktem a kötésre.

– Az kérlek, egy nyílt kulcscsonttörés volt – válaszolt Jason. – Meg is műtötték egyből.

– Körülbelül ugyanolyan jól hangzik, mint amennyire fáj – fintorogtam.

– Szólok valakinek, hogy felébredtél – pattant fel Mandy a székéből –, és beküldök valakit magam helyett.

– Ezek szerint – szólaltam meg, miután becsukódott mögötte az ajtó –, a többiek sem mentek haza?

– Persze, hogy nem! – rázta meg a fejét Kev. – Mandy pedig, amint megtudta, mi történt, egyből repülőre ült.

– Sajnálom, hogy ennyi gondot okoztam – motyogtam a takaróm szélét piszkálva.

– Audrey! – lépett a szobába Scott, mielőtt a fiúk válaszolhattak volna. – Nagyon ránk ijesztettél! – mondta, mikor lehajolt és puszit nyomott az arcomra. – Fogalmunk sem volt róla, hogy ekkora a baj! – folytatta, és a másik két fiúra nézett megerősítésért.

– Hidd el – feleltem továbbra is a hófehér takarót bámulva –, addig a másodpercig bennem sem tudatosult.

– Alice-t sikerült végre lenyugtatni – szólalt meg pár másodperc csend után. – Elsők között akart bejönni hozzád, de kicsit sokkos állapotba került, ezért nem engedték.

– Sajnálom – suttogtam ismét. Nagyon szégyelltem magam, amiért ilyen helyzetbe hoztam őket. Azonban amikor magamba néztem, rá kellett döbbennem: őszintén azt szerettem volna, hogy ne keljek fel soha többé. Hogy a fájdalom tűnjön a fenébe. Ehelyett itt vagyok, most már nem csak lelki, de fizikai fájdalommal a testemben, arról nem is beszélve, mit okoztam ezzel a barátaimnak.

Amint megérkezett az orvosom, a látogatóim elhagyták a szobámat. Megtudtam, hogy a műtétem jól sikerült, azonban a kulcscsonttörés három hónapig gyógyul. Két hetes megfigyelés után hazamehetek, bár csak mankóval, mert az egyik térdemben úgy felgyülemlett a folyadék, hogy akkorára dagadt, mint egy kisebb sárgadinnye. A szobám nem maradt sokáig üres a vizit után: Mike egyedül jött, és szinte leroskadt a húgom korábbi helyére. Ahogyan rám nézett, már tudtam, hogy nem fogok szépeket hallani tőle.

– Átmentem hozzád, mert szükségem lett volna rád, hogy ne csavarodjak be teljesen – kezdte –, de az erkélyajtó mögött újabb rémálom várt rám.

– Mike, én…

– Még nem fejeztem be Audrey! – szólt rám keményen. Nem üvöltött, sőt, fel sem emelte a hangját, mégis, rosszabb volt kihallani belőle a mérhetetlen csalódottságot, mintha dühöngött volna. – Komolyan azt hittem, hogy meghaltál! Lerohantam hozzád, közben segítséget hívtam… – Az arca egészen elsápadt, ahogy felidézte a történteket. – Olyan sok vér volt körülötted, szinte el sem hittem, amikor kitapintottam a pulzusodat – rázta meg a fejét. – Azután közölnöm kellett a barátainkkal, hogy megpróbáltál… – csuklott el a hangja. – A sajtó is ettől hangos. A keselyűk olyan gyorsan odaértek a szállodához, nem sokon múlt, hogy nem készült kép arról, ahogyan ott fekszel összetörve.

– Mike, én nem tudom, mit mondjak – szólaltam meg néhány másodperc hallgatás után. – Sajnálom, hogy ennyi mindent ki kell állnod miattam.

– Elhiheted Audrey, hogy én sem vagyok túl jó passzban. Meghalt a legjobb barátom! – fakadt ki. – Ez a tudat, a hiánya úgy éget belülről minden nap, mintha izzó vasat nyomnának a mellkasomhoz!

– Igen, én tudom…

– De nem dobhatunk el magunktól csak úgy mindent! – folytatta. – Nekem gondolnom kell a feleségemre és a gyerekemre…

– Nekem nincs gyerekem! – vágtam ingerülten a szavába. – Talán már csak hónapok választottak el attól, hogy saját családom legyen, és egy este alatt elveszett az egész!

– Még lehet saját családod – világított rá. – És jó lenne, ha nem feledkeznél meg arról, hogy van kiért élned most is! Mit gondolsz, hány ember ül kint órák óta a váróban miattad?

Tudtam, hogy igaza van, hát persze, hogy igaza van. A józan eszem mélységes bűntudatot érzett az önzőségem és az ostobaságom miatt. A gond csak az, hogy kezdtem teljesen elveszíteni a racionális gondolkodást. Gyakran elképzeltem például, hogy milyen lenne érzések nélkül élni. Néhány hónapja, amikor túladagoltam az altatót, azt próbáltam elhitetni magammal, hogy talán alvással átvészelhetném ezt a nehéz időszakot. Majdnem sikerült. Mandy talált rám a konyhában, egy összetört üvegpohár darabjait markolásztam nyáladzva, teljes önkívületben.

Nem akartam, hogy bárki is tudjon ezekről a gondolatokról. Hiszen végső soron nem akartam eldobni az életet magamtól! Sosem tervezgettem, hogy majd így vagy úgy, de megteszem. Viszont ha magamba néztem, rá kellett jönnöm: hiába a tervezés-szervezés az életem, bizonyos dolgokat imádtam hirtelen felindulásból csinálni; spontán bulik, spontán szex, és igen, úgy tűnik, spontán öngyilkossági kísérlet.

Remek.

Ezt a problémát viszont el kellett tennem későbbre. Miután a barátaim mind meglátogattak – és megbizonyosodtak róla, hogy nagyjából egyben vagyok –, a lelkükre kötöttem, hogy menjenek haza. A nyilvánosság előtt ugyan már nem titkolhattuk el az esetet, még csillapíthatjuk a kedélyeket azzal, hogy úgy teszünk, mintha semmi komoly nem történt volna. Nem tudom, mivel értem el végül, de vitatkozás nélkül beleegyeztek, hogy Mandy kivételével mind hazamenjenek még aznap. Alice az önmegtartóztatás mintaszobraként viselte az első nálam tett látogatást. Mielőtt azonban búcsúra került a sor, rám zúdította minden dühét.

– Mégis mi a fenét gondoltál, Audrey? – üvöltött rám, mikor felnyögtem a fájdalomtól, ahogy felültem az ágyban. – Hatalmas mázlid van, meg is nyomorodhattál volna! Akkor aztán felváltva etethetnénk, meg… – hadarta egy szuszra, de belé fojtottam a szót:

– Nem gondoltam semmire, Alice! – vágtam vissza nem minden ingerültség nélkül. – Ha nekiállok gondolkozni, nem ugrom le az erkélyről! Meg akartam szabadulni, azt akartam, hogy ne érezzek többé fájdalmat! És ha az az ára, hogy többé ne is lélegezzek, hát rendben van! – Az utolsó mondatom mintha visszhangot vert volna a szobában. Alice, Mandy, Oliver és Jason megkövülten bámultak rám.

– Te teljesen hülyének néztél minket, amikor kimagyaráztad az altató túladagolást, ugye? – suttogta Alice csalódottan. – Annyira, de annyira el akartuk hinni, hogy véletlenül történt! De hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem tudtuk, mit akartál csinálni valójában.

– Csakhogy azóta eltelt fél év, és rajtad tartottuk a szemünket – fűzte hozzá Jason. – Mégsem tűnt úgy, hogy elszántad volna magad.

– A pillanat adta – meredtem magam elé. – Szörnyű, üres pillanat.

– Segítségre van szükséged, Audrey – jelentette ki a húgom könnyes szemmel. – Számíthatsz ránk, de úgy néz ki, mi kevesek vagyunk ehhez.

– Ha a pszichoterápiára gondolsz – ráztam a fejem –, nem hinném, hogy…

– Kopp-kopp – hajolt be az ajtón Brendon, megakadályozva ezzel egy esetleges vita kibontakozását.

– Mi már úgyis menni készültünk – közölte Mandy. – De erről még feltétlenül beszélünk – tette hozzá. Rövid búcsú után Brendon kivételével senki sem maradt a kórteremben. Lassan beügyeskedte a magával hozott vegyes virágcsokrot a többi közé az egyik vázába.

– Gyönyörűek – szólaltam meg nagy sokára. – Köszönöm.

Nem válaszolt, csak magához húzta az egyik széket, leült rá, aztán nagy mogyoróbarna szemeivel végigmért. Amikor a pillantásunk találkozott, nem bírtam tovább.

– Ne is mondd! Önző voltam és meggondolatlan, elmondhatatlanul rosszat tettem – soroltam, és komolyan is gondoltam. – Megbocsáthatatlan…

– Na, és hogy érint, hogy nem jött össze? – vágott a szavamba. – Megint meg fogod próbálni? – kérdezte, minden vádló él nélkül. Próbáltam leküzdeni a torkomban nőtt gombócot.

– Fogalmam sincs, mert ezt sem akartam. Vagyis nem tudtam, hogy tényleg meg akarom tenni – javítottam ki magam. – Egészen addig a pillanatig…

– És most hogy érzed magad?

– Nyomorultul – vallottam be. Brendon sóhajtott egy nagyot, mintha a válaszom megnyugtatta volna. Előredőlt, homlokát a homlokomnak támasztotta egy pillanatra:

– Ne tedd ezt velünk többé! – suttogta. – Ha csak sejtettem volna tegnap…

– Ismét egy „Mi lett volna, ha…?” – rándult meg a szám sarka.

– Komolyan, Audrey – húzódott el tőlem. – Hogyan tudnék segíteni? Mire van szükséged? – A tekintetét a tekintetembe fúrta. Tanácstalanul néztem vissza rá.

– Azt hiszem… – kezdtem bele. – egyszerűen csak több idő kell – fejeztem be végül, de nem voltam teljesen őszinte. A kérdésére csak egyetlen igaz válasz létezett: Evanre lenne szükségem.

♪

Mandy kivett egy hét szabadságot. Nem túlzás azt állítanom, hogy a mosdóra sem akart egyedül kiengedni.

– Mandy, ez már nevetséges! – fakadtam ki a harmadik kettesben töltött napunkon, amikor már hatodszorra kérdezte meg, hova megyek. – A helyedben valószínűleg én is ennyire szívbajos lennék, mégis könyörögve kérlek, szállj le rólam!

– Csak azért kérdeztem, mert ha a konyhába mész, hozz már nekem egy pohár teát, légyszi – vágta rá ártatlan arckifejezéssel.

– A higgadt stílusoddal meg a félig kibomlott kontyoddal olyan vagy, mint egy pszichopata – szúrtam oda összehúzott szemekkel.

– Talán az vagyok – vont vállat, és látványosan lapozott egyet a magazinjában. Szemforgatva indultam teáért, amikor kopogtattak az ajtón. Hátrapillantottam a húgomra.

– Vársz valakit?

– Nem – mondta szemöldök ráncolva. – És miért nem csengetett?

– Mindjárt kiderül – válaszoltam, a következő másodpercben pedig már nyitottam is az ajtót. A küszöbön egy magas, jól öltözött férfi állt, az arcát eltakarta a maga elé tartott jókora virágcsokorral. – Helló? – köszöntem rá.

– Audrey! – üdvözölt ő, és bár már a hangjáról felismertem, elvette az arca elől a csokrot, és felém nyújtotta. Jobb kezemmel még mindig a kilincset markolásztam, a törött karommal pedig ügyetlenül próbáltam megtartani a mankómat.

– Noah? – bámultam rá zavartan, mert meg voltam róla győződve, hogy valami szer került a teámba.

– Bejöhetek? – kérdezte. – Betesszük egy vázába! – rázta meg finoman a csokrot. Olyan hanghordozással beszélt hozzám, ahogy a betegekhez szokás.

– Hát… – Lázasan keresgéltem valami kifogás után, de akkor megjelent mögöttem a húgom, a jó ég áldja érte.

– Na, ki az? – kérdezte, aztán meglátta az első szerelmemet az ajtóban álldogálni. – Te meg mit keresel itt? – csattant rá mérgesen.

– A nővéredhez jöttem – vágta rá Noah szárazon.

– Gyere be! – nyögtem ki végre, mire győztes mosolyt villantott a húgom felé. – Mandy, nyugodtan menj le a fiúkhoz, megleszünk.

– Még mit nem! – rázta a fejét. – Kettesben hagyni titeket felérne egy katasztrófával.

– Nem fogom bántani a nővéredet, Mandy – mondta Noah higgadtan.

– Inkább attól tartok, hogy a végén sittre kerül emberölésért – vágta oda gúnyosan a húgom. Ismét a szemeimet forgattam.

– Túl lassú vagyok egy kézzel – világosítottam fel. – Különben meg, elpakoltál minden szúró-vágó eszközt az elérhető közelségemből.

– Jó, lemegyek! – csattant fel. – De neked kell majd elásnod.

– Oké.

– Tökegyedül.

– Mandy!

– Jól van, jól van! – mondta, majd kiperdült az ajtón. – Jó szórakozást!

A távozását követően beállt csend több volt, mint kínos. Néhány másodpercig némán bámultunk egymásra az előszobában álldogáló énekessel.

– Váza! – kaptam észbe, és kinyújtottam a kezem Noah felé. Ő odanyomta nekem a csokrot, majd követett a konyhába. – Szóval – kezdtem könnyednek szánt hangon, miközben ügyetlenkedtem egy sort a váza előkerítésével –, minek köszönhetem a látogatást?

– Csak erre jártam, és látni akartam, hogy vagy – válaszolta, és letelepedett az egyik bárszékre. Metsző pillantást vetettem rá:

– Igazán? – kérdeztem kétkedve.

– Hm.

– Hát képzeld – mondtam és megkerültem a pultot –, ugyanúgy vagyok, mint eddig, csak most már fizikailag is össze vagyok törve.

– Kiugrottál a szálloda harmadik emeletéről – csóválta a fejét. – Az istenért, szépségem, az önpusztításnak vannak kevésbé látványos módjai is.

– Mint például a heroin? – érdeklődtem jeges mosollyal. – Vagy a kokó?

– Például – biccentett. – Én meg tudnám szerezni neked, amire vágysz – folytatta. – A szert, ami tompítja a fájdalmat.

– Miért akarsz belerángatni engem a drogos világodba? – Választ sem várva folytattam. – Mi van akkor, ha nekem nem is ez kell? Nem tompítani akarom a fájdalmat, hanem eltüntetni!

– Talán az is megoldható – felelte finom mosollyal. Annyira kegyetlennek tartottam, hogy meglebegtetett előttem egy kiutat, ami igazából nem is létezett.

– Mit szólt Erin, hogy eljöttél hozzám? – kérdeztem hirtelen. Némán meredt rám néhány másodpercig. Szemének kékje égette az arcom.

– Számít ez? – vonta fel a szemöldökét.

– Igen – álltam a tekintetét.

– Ha az aggaszt, tudja-e, hogy itt vagyok, a válasz: igen.

– Értem – feleltem lassan. – Tehát, véletlenül éppen erre jártál, és teljesen véletlenül volt nálad egy nekem szánt virágcsokor a kocsidban, majd mielőtt bekopogtál hozzám, felhívtad a barátnődet és közölted vele, hogy erre van dolgod, ezért meglátogatsz – csóváltam meg a fejem. Hallgatott pár másodpercig, végül sóhajtott egy nagyot: