Somogyi Endre

YOLANDA

Somogyi Endre

YOLANDA

Budapest

YOLANDA

©Somogyi Endre, 2023

Szerkesztő

Bokor Pál, Dobos Attila

Tördelés, tipográfia

Kiss András

Borítóterv

Kárpátvölgyi-Okinaka Roxána

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

E-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

©Atlantic Press Kiadó, 2023

ISBN 978-963-557-060-7

Tartalom

I.

I.

Ma nagyon elegáns vagyok. Délelőtt tizenegykor valami díjátadás lesz. Ez alkalomból rittyentettem ki magam. Kiváló anyagból készült fekete öltöny van rajtam. A többiek miatt, mert abban a társaságban ez nagyon is számít. Felsóhajtok, és beülök a Rolls-Royce-ba. Juhász úr azonnal indít. Csibi úr ül mellette. Amikor a Margit-hídhoz érünk, hirtelen elfog a vágy, hogy felszálljak a villamosra. Már olyan régen volt hozzá szerencsém.

– Juhász úr, a pesti hídfőnél álljunk meg, átszállok a villamosra. Csibi úr velem tart, maga pedig, ahogy a szabályzatuk mondja, jöjjön mellettünk úgy, hogy lássuk egymást. Ha megállunk, álljon meg maga is!

Csibi úr csodálkozva néz rám. Szokatlan kívánság. Juhász úr hangjába is álmélkodás vegyül.

– Igen…, főnök.

A pesti oldalon meg is áll. Az ideges sofőrök máris dudálnak. Nem törődünk velük. Kikászálódunk, megkerüljük a kocsi végét, felszállunk a villamosra. Szemben egy helyes kislány ül. De még milyen helyes! Nagyon megnézem magamnak. Hosszan. Aztán körülnézek: rosszul öltözött, szürke emberek. Már éppen kezdem szégyellni magam az eleganciám miatt, amikor megszólal egy csilingelő hangocska:

– Nem tetszik leülni?

A csinos lányka az. Fel is pattant a helyéről. Jé, azt hiszi, azért néztem rá, mert le akarok ülni! Na, igen, a bácsi, aki egy szabad helyet keres. Nagyon öregnek tűnhetek a szemében. Hirtelen jókedvem kerekedik, pedig inkább fordítva kéne lennie, ha tényleg öregapónak látszom. Kicsit odahajolok hozzá.

– Kisasszony, én egészen másért néztem meg.

Elpirul, ám közben villámlik egyet a szeme.

– Ne haragudjon, de nincs az a férfi, aki ne nézné meg magát – próbálok enyhíteni a megjegyzésemen.– Kérem, foglaljon helyet nyugodtan, tudok én állni.

Leül, de továbbra is rám néz. A fene egye meg, vonzó egy nő, gondolom, meg azt: meg kéne próbálkozni. Máskor is megfordult ez már a fejemben, de sohasem mertem megtenni. Nincs nekem annyi bátorságom. De most talán, talán van. Végül is vesztenivalóm nincs.

– Még egyszer elnézését kérem, – hajolok ismét hozzá, persze a körülöttünk állók azért hallhatják – de ön nagyon kedves és figyelmes volt... – szélesen elvigyorodok. – Ezért engedje meg, hogy viszonzásképpen ez a vén trotty meghívja önt egy vacsorára a Kempinskybe. Amennyiben elfogadja, a mellettem álló úr – Csibi mosolyogva biccent, a kislány a szóáradattól megbénulva néz rám, majd Csibire pillant – elmegy önért azzal a Rolls-Royce-szal, ami itt megy mellettünk.

A kislány, sőt a többi ember is, mint akiket dróton rángatnak, kinéz az ablakon. Juhász, mintha tudná, mi folyik a villamoson, int, én visszaintek, rámosolygok a lánykára:

– Legyen, mondjuk nyolc óra. Nagy megtiszteltetés lenne számomra, ha ezzel a csekélységgel viszonozhatnám a kedvességét.

Remélem, jó a szövegem, ha meg nem, hát nem... A lány most jobban megnéz. Észreveszi az elegáns öltönyömet, újból rápillant a limuzinra, látom, nagyon meg van lepve, nem tudja, mit tegyen. Furcsa ez a meghívás, de a Rolls-Royce, a Kempinsky... – nagyon csábító. A szájába harap, hitetlenkedve mosolyog, de végül bólint. Csibi egyet lép felé, lehajol, udvarias:

– Kisasszony, szabad a címét? – A lány rebeg valamit, majd szólok a testőrömnek:

– Átszállunk.

Ő meg beleszól a gallérjába:

– Gyula, a következő megállóban átszállunk.

A körülöttünk állók csodálkozva merednek ránk. Rámosolygok a leánykára.

– Köszönöm. Megtiszteltetés számomra. Mindent meg fogok tenni, hogy jól érezze magát.

A villamos megáll, részemről még egy mosoly, ő rezzenéstelen arccal néz rám.

Leszállunk, odalépünk a kocsihoz, amely a testőrök szent szabályainak megfelelően ott áll a villamos mellett, idegbajos tülkölések közepette. Kinyitom az ajtót, felpillantok, látom, az utasok közül jó páran guvadt szemmel bámulnak, intek a hölgynek, mosolygok, beülök, indulunk. Vajon el fog jönni? Legkésőbb este megtudom.

Ülök az étteremben a szokott sarokasztalnál. A testőrök szerint a sarok a legbiztonságosabb, mert ott kevesebb irányból érhet támadás. Megvan a véleményem erről a biztonságosdiról, de tehetetlen vagyok. A mellettem levő asztalnál Csapó úr ül. Éberen figyel. Hátha valaki pont itt akarna megtámadni. Mindkettőnk előtt gyümölcslé. Előttem egy könyv is van. Várunk. Én a nőre, – benne van a pakliban, hogy nem jön – Csapó úr pedig arra, hogy végre hazamehessen. Nyolc után megszólal a telefon.

– Főnök, indulunk.

Megkönnyebbülök. Mégsem feleslegesen töltöm itt az időmet. Mindenesetre olvasgatok tovább, egészen addig, amíg Csapó úr figyelmeztetően nem köhint. Felnézek. Csibi közeleg, nyomában a lány. Most még csinosabb, mint a villamoson. Térdig érő sötétkék szoknya, karcsú lábszárak villannak meg, kék cipő, fehér blúz, szép cicik, bájos arc. Látszik, hogy igyekezett a Kempinsky elképzelt eleganciájához öltözni, bár így is igen egyszerű ez a ruha. Felállok, eléje megyek.

– Köszönöm, hogy eljött.

Kezet nyújt, már éppen ráhajolnék, amikor határozottan, megszorítja az enyémet és bemutatkozik:

– Kovács Yolanda.

Az anyja, de öntudatos! Kicsit zavarba is jövök, aztán elnevetem magam.

– Tényleg, még be se mutatkoztunk egymásnak. Somos Andor vagyok. És hadd mondjam meg, nagyon örülök, hogy elfogadta a meghívást. Parancsoljon, foglaljon helyet – azzal kihúzom neki a széket, úriemberhez illően. Leül, rám pillant. Jól láthatóan nem tud hova tenni. Komoly fejtörés tárgya lettem.

– Ez a kocsi, ez a sok ember maga körül. Tulajdonképpen kicsoda maga? Miniszter?

– Nem. Én egy egyszerű, hétköznapi milliárdos vagyok.

Kikerekedett szemmel néz.

– Most ugye viccel?

– Eszem ágában sincs.

– Akkor kik ezek az emberek? – néz át a másik asztalhoz, ahova Csibi úr már leült. – Mindig ekkora társasággal jár?

– A testőreim.

– De most már tényleg ugrat engem. A végén még kiderül, fegyver is van náluk.

– Ez pontosan így van.

– Ezt nem hiszem el, maga gúnyt űz belőlem.

Yolanda igencsak mérges. Még képes, és itthagy engem. Nincs mit tennem, átszólok a másik asztalhoz.

– Csapó úr, idejönne?

Felkel, megáll előttünk.

– A kisasszony nem hiszi el, hogy fegyver van maguknál. Úgy véli, ugratom. Megmutatná?

Testőröm hátat fordít a teremnek, hogy a vacsorázók ne láthassák, és kicsit félrehúzza a zakója szárnyát. Éppen csak annyira, hogy a hölgy megláthassa a pisztolyt. Csodálkozó szemekkel nézi, kuncogni kezd.

– Akkor most félnem kell, hogy valaki megmerényel engem magával együtt, vagy éppen a legnagyobb biztonságban vagyok?

– Az utóbbi, kedves Yolanda. A hosszú évek alatt még soha, semmi nem történt.

– Akkor meg mire jó ez az egész?

– Látom, nem kerülhetem el, hogy elmeséljem ennek a történetét. Az úgy vala, hogy sok, sok évvel ezelőtt, még a rendszerváltás hajnalán, amiről ön csak hírből hallott, amikor kezdett sok pénzem lenni, megfenyegettek. Akkor találta ki a feleségem ezt a testőrösdit és azóta sem hajlandó engedni belőle.

A kislány persze az egészből leginkább a feleséget hallja meg.

– Magának van felesége?

– Igen. Miért? – adom az értetlent.

– Mert közben ártatlan, mit sem sejtő lányokat hív vacsorázni.

Van humora, bólintok magamban.

– Mit mondott a feleségének?

– Semmit. Délelőtt valami flancos díjátadó volt, ezért vagyok így kiöltözve, most, este meg díszvacsora van. Oda vagyok hivatalos. De sokkal érdekesebb egy vonzó, ifjú hölggyel vacsorázni, akinek még humora is van, mint egy halom vénemberrel fecsegni – bókolok.

Ismét megnéz magának. A pincér érkezik.

– Somos úr, milyen italt parancsolnak?

– Kedves Yolanda, a calvadost ajánlom. Egészen kitűnőt tartanak.

– Magát itt név szerint ismerik?

– Természetesen.

– Annyi vonzó, ifjú hölggyel vacsorázott már itt?

Igencsak felvágták a nyelvét.

– Lehet, hogy rossz fényt vet rám, amit most mondok, de ön az első. Valóban az első. Viszont minden üzleti vendégemmel itt ebédelek és vacsorázom, és itt veszek ki nekik szobát. Persze hogy ismernek.

Közben a pincér türelmesen várakozik. Hogy mit gondol erről a beszélgetésről, el tudom képzelni.

– Ha már annyira ajánlja, hát legyen. Még sohasem ittam calvadost. Legalább megkóstolom. – Nézegeti az asztalra lerakott könyvet. – Maga szokott olvasni?

– Miért kérdi? Ön nem?

Közben megérkezik a két calvados, ahogy kell. A pohár meleg, az ital pont jó. Felemelem a poharamat.

– Egészségére!

Orrom megtelik a calvados illatával. Ez a legjobb benne. Nem szeretek inni. Ő is felemeli a poharát: Egészségére!

Megkóstolja az italt, aztán szépen megiszogatja az egészet. Én legalább a felét meghagyom.

– Szóval? – nézek rá kérdőn.

– Jaj, persze hogy olvasok. Csak csodálkozom magán. Úgy gondoltam, hogy gazdag ember nem olvasó ember. Mit olvas?

Nem reagálok a gazdagokat érintő kellemetlen megjegyzésére.

– Szamarkand. Egy francia-arab, bizonyos Maalouf írta. Omar Khajjámról szól.

– Omar Khajjám? Nem hallottam róla. Ki az?

Örülök a kérdésnek. Szeretek mesélni. Nem mellesleg csillogtathatom a tudásomat. Azt is szeretem.

– Valamikor ezeregyszáz körül élt. Filozófus, csillagász, matematikus. Például megoldotta a harmadfokú egyenleteket. De legfőképpen költőként ismerik. Az akkoriban Perzsiában nagyon divatos rubái nevű négysoros versek legnagyobb költője. A legendák szerint az asszaszinok szektájának vezetőjével nagyon jó barátságban volt. Több nyelv is innen vette az orgyilkos és a merénylő szót.

Megint megjelenik a pincér. Tényleg, eddig meg se néztük az étlapot.

– Yolanda, mit szólna, ha a választást rábíznánk? Biztosan nem fogunk csalódni.

Belenéz az étlapba, látszik, hogy azok a flancos elnevezések mit se mondanak neki.

– Rendben.

– Mit ajánl? – kérdezem a pincért.

– Előételnek natúr libamájat, aztán, ha a hölgy szereti, tigrisrákot.

– Micsodát?

– Tigrisrákot.

Yolanda bólint.

– Önnek pedig szokás szerint csirke vagy pulyka.

– Szép neve van – mondom Yolandának, amint egyedül maradunk.

– Szüleim a mindennapos Kovács mellé valami különlegeset akartak adni. Így lettem Yolanda. Ipszilonnal, hogy kacifántosabb legyen. De mondja, magának nem ízlik a calvados? Pedig úgy dicsérte.

– Ritkán iszom. Akkor is keveset. Bevallom magának, igazából fogalmam sincs, jó-e ez a calvados, vagy sem. A vendégeim dicsérték mindig. Ezért mertem ajánlani.

Nevet.

– A bolondját járatta velem. Egyébként tényleg finom. És az illata!

Rámosolygok. Visszamosolyog.

Már túl vagyunk a vacsorán. A lány nemcsak helyes, de kellemes és értelmes is. Ahogy kiderült, magyar-angol szakos bölcsészhallgató. Jól érzem magam vele. Hogy lehetne rávenni, hogy maradjon még?

– Yolanda, szeret táncolni?

– Jaj, imádok. Tizennyolc éves koromig versenytáncoltam. Standard és latin-amerikai táncok, meg az argentin tangó.

– Miért hagyta abba?

– Közeledett az érettségi. Be akartam jutni az egyetemre. Az fontosabb volt. Maga is szeret?

– Amatőr szinten. Mondjuk a rock and rollt jó amatőr szinten. Yolanda, itt a bárban elég jó zene van. Ha gondolja, átmehetünk.

– Miért is ne? Csak hát a ruhám. Nem odavaló.

– Azt hiszem, ezen lehet segíteni. – Felemelem a kezem. A pincér máris ott terem.

– Parancsol, Somos úr?

– Ki van ma este a portán?

– A Szabján úr.

– Legyen szíves szóljon neki, hogy kéretem.

Előkapja a telefonját.

– Szabján úr, Somos úr kéreti az étterembe – közli, azzal megy a dolgára.

– Magának itt így ugrálnak?

– Igen. Nagyon jó kuncsaft vagyok. Meg a borravalók is nagyok.

Két perc se telik bele, Szabján úr már ott is van az asztalunknál.

– Szabján úr, a kisasszonnyal átmennénk táncolni a bárba. De kéne egy megfelelő ruha. – Már kezében is van a telefon.

– Márta, ugye még itt vagy? … Jó, várj egy kicsit a zárással. Somos úrnak van egy sürgős rendelése. Pillanatokon belül ott leszek a vendégével. Ránéz a kislányra

– Hölgyem, legyen szíves.

Yolanda feláll, megy Szabján úr után, én meg előveszem a könyvet. Éppen ott tartok, hogy:

„Vízcsepp született és a tenger ár elnyelte,

Porszem született s a földdel olvadt egybe,

Jöttöd és tovatűntöd itt a földön ennyi.

Egy légy ideszállt s eltűnt – ki tudja merre?”

– és azt gondolom, hogy ajánlom ezt a verset minden, magát fontosnak képzelő embernek, már ha ezek egyáltalán képesek megérteni, fölfogni a gondolatot, amikor az étterem egyenletes moraját hirtelen csend váltja fel. Fölkapom a fejemet. Mindenki egy irányba néz. Odafordulok. Szabján úr lépeget elégedett mosollyal, kezében egy szatyorral, benne nyilván a leányka régi ruhái, mögötte pedig, mögötte pedig, atyaúristen, Yolanda, aki szép lepkéből hirtelen gyönyörű pillangóvá, a szépség királynőjévé változott. Jó szagú Isten, micsoda átalakulás! Egy világszépség. Persze hogy mindenki őt nézi. Piros tűsarkú, ezek a lábszárak nem egyszerűen karcsúak, hanem gyönyörűek. Valami rafinált bíborvörös ruha. Kicsivel a térde fölött kezdődik berakásokkal, amik aztán eltűnnek, szorosan rásimul a testére, kiemeli kerek csípőjét és karcsú derekát. Nincs vállpántja, csak az a két kerek valami a melle fölött, hát, ez a világ legnagyszerűbb dekoltázsa. A fekete haján igazítottak egy kicsit, most igézően omlik alá, pici sminket is raktak föl, ettől viszont világít a kék szeme. Én ilyen szép nőt talán még nem is láttam. Felpattanok, eléje megyek. „Irigy szemek kereszttüze közé menj” – ugrik be Kosztolányi. Biztos, hogy most és itt minden férfi engem irigyel. Csak dadogni tudok.

– Yolanda, hát... hát hihetetlen, ez gyönyörű, igazán az, elképesztő.

Kihúzom a széket, leül. Szabján úr a szatyrot a harmadik székre teszi és diszkréten távozik, még megköszönni sem tudom a segítségét. A kislány meg nem is titkolja, mennyire örül a ruhának.

– Somos úr, gyönyörű ez a ruha. Elképesztő volt. Csak rám nézett, hátrament, hozta a ruhát, a cipőt. Feladta rám, felvettem a cipőt, és tökéletes. Majd elájultam, amikor a tükörben megláttam magamat. Én még ilyen eladóval nem találkoztam. Mindent tud. Ráadásul elővett fésűt, sminket, valamit csinált, nem is tudom mit, de egészen megváltoztam. Ez egy varázsló. – Szünet. – De hogy fogom én visszaadni neki? Mondta, hogy most már bezár. Hogy adom vissza? – Nem értem, miről beszél.

– Tessék?

– Nem kért pénzt. Nyilván kölcsönben van.

– Csak nem képzeli? A ruha természetesen és magától értetődően az öné.

Hüledezik.

– Tessék? Hogy?

– Csak nem gondolja, hogy tánc után vissza az egész?

– Ezt komolyan mondja? Nem fogadhatom el.

– Márpedig kénytelen lesz, mert senki se veszi át magától.

– De hát ez egészen biztosan egy nagyon drága ruha.

– Lehet. De nem érdekes.

– Nem is fizettem érte. Senki se fizetett.

– Ne törődjön vele. A szálloda majd beteszi a havi számlába.

– Havi számlába?

– Igen. Havonta számláz.

– Aha. – Szünet. – De ugye nem vár viszonzást?

Rácsodálkozom. Miről beszél? Aztán leesik.

– Ugyan. Örülök, hogy örömöt szerezhettem. – Persze egyáltalán nem bánnám, de ezt szigorúan titkolom.

Átvonulunk a bárba.

Egy óra múlva indulunk. Jó volt. A tánc is, a beszélgetés is. Kinyitom a kocsi ajtaját Yolandának. Beül. Én is beülök. Indulunk. Jól elhúzódik az ülés szélére. Valamit kéne mondanom, ne üljünk itt ilyen kukán.

– Ne haragudjon, nem szeretném, ha faggatózásnak tűnne, egyszerűen érdekel. A szüleinél lakik?

– Nem. Négyen, lányok, bérelünk egy kétszobás lakást.

Nézegetem ott a hosszú ülés másik végében. Fél tőlem?

– Yolanda – nevetem el magam –, ne féljen, nem fogom magára vetni magam.

Elmosolyodik.

– Megfordult a fejemben.

– Hadd mondjam meg, nagyon jól éreztem magamat. Örülnék, ha felhívhatnám.

Elgondolkodik.

– Végül is, miért ne? – Megadja a számát.

Hallgatunk. Lassan közeledünk a lakásához. Hirtelen felélénkül.

– Somos úr, ott jön a párjával az egyik lakótársam.

– Tudja mit – Rögtön megértem ki nem mondott óhaját, hogy meg akarja mutatni, mi történt vele, kicsit szeretne dicsekedni –, várja meg, amíg kinyitom magának a kocsiajtót! – Az autó megáll, kipattanok, körberohanok, a párocska pont jókor érkezik, hogy láthassák, amint Yolanda kilibben a vörös csodaruhájában a Rolls-ból, kezet csókolok neki, és hallhassák, miszerint örülök, hogy megismerhettem, és hívni fogom.

Földbe gyökerezett lábakkal állnak. Yolanda kegyesen int nekem, ahogy visszaülök. Remélem, jól játszottam a szerepemet. Visszanézek. A párocska már mellette van. Lesz miről csevegniük.

Előreszólok:

– Csibi úr, tegyünk egy kerülőt!

Eszembe jutnak a régi nők. Nem mintha sokan lettek volna. Elmerengek rajtuk…

***

Húszévesen nősültem, és egészen ötvenéves koromig nem is volt dolgom más nővel. Mondjuk így, bár utálom ezt a szót, ekkor csaltam meg először a feleségemet. Ezzel minden bizonnyal világrekordot állítottam fel. Senkinek sem kell ilyen rengeteg idő a második nőhöz. A koromnak megfelelő asszonyok voltak. Mindig ők támadtak, én csak hagytam magam. Néhány kellemes hempergés mindenki megelégedésére. Mondogatták, hogy jóképű vagyok, meg klassz férfi. Persze hízelgett, jólesett, de azt gondoltam, csak kedveskedni akarnak, mert ilyen helyzetben így szokás. Én is mondtam szépeket nekik, ám én úgy is gondoltam.

Aztán jött Zsuzsa.

Tárgyalás után gyanútlanul ejtőztem a Gerbeaud teraszán, mit sem sejtve eljövendő nagy eseményekről, kalandokról, nőkről.

– Szia, Bandi!

Felnéztem. Juli volt, az egyik barátom felesége. Mellette pedig egy ragyogó, fiatal nő. Kikerekedett szemekkel bámultam. Gyönyörűnek láttam. – Úgy nézed a húgomat, mint aki csodát lát – nevetett.

– Hát, pontosan így van – nyögtem. Aztán a jelenség felé fordultam.

– Ne haragudjon, hogy így megbámultam. Tényleg Juli húga? Nem gondoltam, hogy ilyen fiatal húga lehet. És ráadásul ilyen szépséges.

Elnevette magát.

– Nem vagyok én olyan nagyon fiatal, meg szép se. Kései gyereke vagyok szüleinknek, egy félresikerült mozdulatuk eredménye. – Kezet nyújtott.

– Kundel Zsuzsa vagyok.

– Meghívhatom magukat?

Leültek, rendeltek egy kávét és egy konyakot. Zsuzsa rám nézett.

– Én már láttam magát. Nem licitált a BÁV utolsó nagy árverésén?

– De igen. Ön is ott volt?

– Igen. Gyűjtöm a kvalitásos grafikákat. – Beszélgetés közben alaposan megnéztem. Rendkívül sűrű, tömött haja a hátára omlott. Mondhatni ez volt az ékessége. Nevető, barna szemek, csinos arc, méretes cicik, karcsú derék. Ennyit láttam belőle. A többit az asztal eltakarta. Az biztos, hogy kívánatos nő, és elképesztő szexuális vonzerő áradt belőle. Sugárzóan fiatal. Még a székemet is arrébb húztam csak azért, hogy lábait is láthassam. Észre is vette igyekezetemet. Először lejjebb húzkodta a szoknyáját, aztán keresztbe vetette a lábait. Így viszont a szoknya feljebb csúszott. Később kiderült, szándékosan mutatott többet a combjából. Ahogy mondta, elküldte a behívót nekem, mert már akkor eldöntötte, akar engem, és ha nem hívom fel, Julin keresztül megkeresett volna. Ha én ezt tudtam volna, nem tökölök, hogy próbálkozzak vagy sem. Amilyen magabiztos vagyok egyébként, olyan határozatlanul és gyámoltalanul viselkedtem ötvennyolc évesen még mindig a nőkkel. Így utólag tudom, Zsuzsa szabadított fel annyira, hogy biztosabb fellépésű legyek, ha nem is annyira, mint kellene, de Yolandával most valahogy mégis sikerült határozottnak lennem. Most olyan voltam, mint egy igazi férfi.

Nézegettem Zsuzsát, járattam a számat, szellemeskedtem, szóval hoztam a formámat, de már csak a nőn járt az eszem. Az elkövetkező napokban folyton rá gondoltam. Azon spekuláltam, merjek-e próbálkozni nála? Valójában a visszautasítástól féltem. És inkább nem teszem meg az első lépést, hogy ne kelljen elszenvednem a balsikert. Néhány nap után felhívtam Julit. A szokásos bevezető után, hogy vagy, mi újság, rátértem a lényegre.

– Julikám, megadnád Zsuzsa számát?

– Persze, de miért?

Kínban voltam. Most mit mondjak? Mert tetszik nekem, mert látni szeretném? Végül az elképzelhető legnagyobb marhaságot nyögtem ki:

– A grafikákról szeretnék beszélni vele.

Juli kuncogni kezdett.

– Andorkám, én itt valami jót sejtek. Lásd, milyen rendes vagyok, megadom a számát, de figyelmeztetlek, a húgom veszedelmes nő. – Ez egyébként igaznak bizonyult

– Ugyan, Juli, hova gondolsz? Öreg vagyok én már hozzá – védekeztem. Hát igen, csak ez a közhelyes marhaság jutott eszembe.

– Természetesen, természetesen – tovább kuncogott. – Te csak a grafikákról… Jól adod az ártatlant. – Aztán lediktálta a számot. Még mielőtt letettem volna a telefont, hallottam, ahogy hahotázni kezd. Ez meglehetősen elbátortalanított.

Aztán összeszedtem magam. A fenébe, nem lehetek ilyen gyáva. Emlékszem, bátorításomra még soroltam is, hogy mi minden nem vagyok: pipogya, határozatlan, félős, tétova, megszeppent. Amikor idáig jutottam, nagy bátran felkaptam a mobilomat és szélsebesen nyomkodni kezdtem a gombokat. A sokadik csengetésre, amikor már kezdtem lemondani róla, beleszólt. Ha nem veszi föl a telefont, lehet, hogy másodszor már meg se próbálom hívni. De szerencsémre nem így történt.

– Halló, tessék!

– Csókolom, Somos Andor vagyok.

Pillanatnyi csend.

– Ó, igen. Maga az, Andor? Parancsoljon!

Most rajtam lett volna a sor, de pechemre nem gondoltam ki előre, mit mondjak. Csak ötöltem-hatoltam.

– Zsuzsa, az a helyzet, hogy én… – Itt elakadtam. Most mi a nyavalyát mondjak? Hallgattam. Némi csend után újból beleszólt:

– Andor, ott van? – Hirtelen beindult a beszélőkém.

– Persze. Ne haragudjon, egy pillanatig azon spekuláltam, hogyan is mondhatnám szépen és kedvesen, hogy találkozni szeretnék ónnel. Először úgy gondoltam, arra hivatkozom, hogy van néhány problémám a grafikákkal kapcsolatban. Tudja, ez olyan ártatlanul hangzik, viszont se nem szép, se nem kedves. Nem megy ez nekem. Egyszerűen az a helyzet, hogy szeretném látni magát.

– Na, ennek semmi akadálya.

Ismét a Gerbeaud-ban találkoztunk. Felszabadultnak éreztem magam Zsuzsa mellett. Könnyed voltam és természetes. Buzgón legeltettem a szemem rajta. Utólag persze tudom, hogy Zsuzsa nem volt olyan jó nő, mint amilyennek én abban az időben láttam, de akkor bizony elvarázsolt. Hogy is ne..., melyik ötvennyolc éves férfi ne látna szépnek egy harmincéves nőt? Ő pedig még rá is tett egy lapáttal. Mosolygott, nevetgélt, babrált azzal a valóban káprázatos hajával, hátravetette, megrázta, hagyta, hogy oldalra hulljon. Tudta, mi áll jól neki. Valahogy éreztem, tetszem neki. Meg nem tudom mondani, hogyan adta tudtomra, de sejtettem, sőt, szinte biztos voltam benne. Össze is tegeződtünk.

A következő napokban gyakran hívtam. Nem is az volt a fontos, miről beszélgetünk, hanem az, hogy halljuk egymás hangját, mondhatni, együtt töltsük az időt. Közben arra gondoltam, hogy nem lesz jó vége a dolognak. Igen, igen, pontosan emlékszem, hogy ezt gondoltam. Nagy kaland lett, eddigi életem legnagyobb kalandja.

Elmélyültem valami munkában, ami éppen akkor nagyon fontos volt, hogy aztán egy pillanat múlva jelentéktelenné váljon. A telefon tette azzá. A titkárnőm jelentkezett:

– Főnök, Kundel Zsuzsa keresi.

Egy pillanatig nem hittem a fülemnek, aztán felpattantam, és szinte kirontottam az előszobámba. Tényleg ott volt Zsuzsa. Csak bámultam rá némán és ostobán. Ő meg mosolygott, talán mulatott is rajtam.

– Szia, Andor. Tudsz fogadni?

Meglepetésemben csak hebegni tudtam:

– Persze…hát persze…Természetesen. Mi sem természetesebb. Örülök, persze, örülök...

Aztán magamhoz tértem a meglepetésből.

– Örülök, hogy látlak. Fáradj be! Kávét?

– Köszönöm. Ha kérhetem, akkor kevés kávé, kevés cukor, sok tej.

– Tilda – fordultam a titkárnőmhöz –, akkor nekem is egyet. És még valami: én ma be se jöttem. Ha valaki látott a folyosón, rosszul látott. Otthon vagyok, és azt kértem, ott se zavarjanak, dolgom van. Köszönöm. – Ezzel betessékeltem váratlan látogatómat.

– Micsoda gyönyörű és csodálatos meglepetés! Hogyhogy nem vagy a munkahelyeden? Ma nem kell dolgoznod?

– Betelefonáltam, hogy kicsit rosszul vagyok, majd otthon fogok dolgozni. Meg akartalak lepni.

– Sikerült. De milyen jól sikerült!

Leültünk a dohányzóasztal mellé szépen, illedelmesen. Éreztem a teste melegét. Ettől igen csak izgalomba jöttem. Felemelte a kezét és finoman, lágyan megsimogatta az arcomat. Érintésébe beleborzongtam. És bizony, először csak megérintettem a kezét, aztán megfordítottam, belecsókoltam a tenyerébe, végigcsókoltam az egész karját, majd a kezét fogva üldögéltem tovább. Végtelenül bátornak éreztem magam. Mit érdekelt, hogy Tilda meglát minket, hogy mit gondol, mi lesz a véleménye! Ha látja, hát látja, ha elpletykálja, hát elpletykálja. Kit érdekel?

Tilda belépett. Ha látta is, hogy mi történik, semmi jelét nem adta. Letette a két kávét és kiment.

Zsuzsa kavargatta a kávéját, majd elnevette magát.

– Hát tényleg Das Kapital a cég neve. Azt hittem, Juli viccelt, amikor mondta. Mi ez? Fricska Marx elvtársnak vagy az új uraknak?

Örömmel nyugtáztam, hogy Zsuzsa tudja mi az a Das Kapital. Nem sok fiatal van tisztában ezzel.

– Inkább a mai uraknak. Egyébként a kutyámat elvtársnőnek hívják. Pedig hím. Képzelheted milyen, amikor sétáltatás közben hívom: Elvtársnő, jöjjön! Mert magázom. Akkora úr, hogy nem merem tegezni. Még nem adott rá engedélyt.

– Te mindenből viccet csinálsz.

– Csak abból, amiből tudok. Igaz, majdnem mindenből lehet, ha az ember igyekszik.

Ittam a kávét, a csésze felett őt néztem. Ő pedig engem. Mosolyogni kezdett, letette a csészét.

– Dologra! Nem kávézni jöttem. Tudsz te annál jobb dolgot is nyújtani nekem. – Azzal hozzám hajolt és vadul megcsókolt.

Mit mondjak, a korábbi nők ennyire nyíltan nem mutatták ki, mit is akarnak. De ezen akkor és ott nem morfondíroztam. Nem is nagyon volt rá lehetőségem. Nyelve máris ott kalimpált a számban, hozzám simult. Egy szempillantás alatt olyan izgalom kapott el, amilyen csak hajdanán, évtizedekkel azelőtt, amikor a feleségemmel szinte még gyerekként kóstolgattuk egymást az első ölelkezésekkor. Én is vadul nekiestem. Eszeveszetten csókolóztunk. Egy pillanatra eszembe jutott a titkárnő. Mit hallhat, és mi lesz, ha valamiért bejön. Csak egy szempillantásnyi idő volt ez, hiszen Zsuzsa minden érzékszervemet és gondolatomat lekötötte. Lihegtem, nyögtem, beszívtam a haja, a nyaka, a szája illatát, aztán magamhoz rántottam. Atyaisten, nem is tudom, mikor éreztem utoljára ennyire ágaskodónak magamat! Ifjúságom hajnalán. Őkeménysége most mintha acélból lenne, és támad, nyomul előre, még képes és utat tör magának nadrágon, szoknyán, bugyin át. Zsuzsa lenyúlt, megmarkolta a nadrágon keresztül, majd letérdelt, kigombolta a sliccemet, és igazított az alsónadrágomon. Abban a pillanatban kiugrott, és diadalmasan nyújtózott Zsuzsa szája felé. Egy pillanatig se habozott. Szájával, nyelvével úgy játszott rajta, ahogy addig és azóta se senki. Elementáris gyönyört éreztem. Zsuzsa felállt, megmarkolta meztelen szerszámomat, és annál fogva húzott az íróasztal felé. Egy pillanat alatt rajta volt, felhúzta lábait.

– Gyere! – sóhajtotta.

Mentem. Félresöpörtem a bugyit. Egyszerre nyögtünk föl a gyönyörtől. Éreztem forróságát, de se nem láttam, se nem hallottam, egészen addig, míg lihegve meg nem szólalt:

– Várj!

Engedelmes, jó kisfiú módjára megálltam. Lemászott, megfordult, és rádőlt az asztalra. Felhajtottam a szoknyáját, letérdeltem. Fejemet a combjai közé fúrva csókolgattam. Lábait szétterpesztette, hogy jobban hozzáférjek. Cirógattam, aztán egy gyors és vad mozdulattal behatoltam. Felkiáltott, majd nyöszörögni kezdett.

– Csináld! Gyerünk, gyerünk, még!

Eszeveszetten döfködtem. Ilyen vadul, szinte őrjöngve, talán még sohasem szeretkeztem. Zsuzsa remegett, meg-megrándult, reszketett, én a gyönyörök gyönyörét éltem át, aztán görcsös rángások közepette, hosszan, nagyon hosszan véget értem. Simogattam, nyakát csókolgattam. Lassan csillapodott lihegése, hátranyúlt, a kezemet szorongatta. Amikor már kissé megnyugodtunk, felegyenesedett, megsimogatta az arcomat és ezt suttogta:

– Jól láttam én, hogy nem mindennapi férfi vagy.

Meghökkentem. Én? Nem mindennapi férfi? Ezt sohasem gondoltam volna, de komolyan gondolhatta, mert tovább simogatott finoman, ujjhegyével éppen csak érintve. Még a fejbőröm is bizsergett, valami addig ismeretlen érzés fogott el. Elcsodálkoztam. Így is lehet simogatni?

Összeszedtük magunkat. Nem kellett sok hozzá. Ő csak megigazította a bugyiját, rendbehozta a haját, én meg elraktam a fegyveremet. Néztem a kezemet, amint a gombokat egyenként a helyükre teszi, és az járt a fejemben, hogy ilyen se volt még: öltönyben szeretkeztem. Sohasem hittem volna, hogy képes vagyok erre. Ez a nő csupa meglepetés, lehetetlen dolgokra vagyok képes mellette.

Gondolataimból ő riasztott fel.

– Mit állunk itt? Gyere, üljünk le!

Leültünk, szorongattam a kezét, szóhoz se jutottam. Ismét Zsuzsa törte meg a csendet:

– Munkaidőben, munkahelyen, íróasztalon! Ugye tudod, hogy ilyen még nem fordult elő velem? A te bűnöd, Bandi, hogy mikre veszed rá a szegény ember lányát.

– Én? Te mikre veszed rá a szegény ember fiát! Képzelheted, mekkora felhajtás lett volna, ha valaki benyit. De elvetted az eszemet. Hála Istennek! Sohasem hittem volna, hogy képes vagyok erre. Köszönöm. Oda vagyok érted. Megmutattad, hogy az íróasztalnak van még egy funkciója – és elnevettem magam.

Már attól is izgalomba jövök, ha csak eszembe jut ez az egész. Valami vadonatúj, vad szeretkezés volt. Beleborzongok, ahogy újra átélem. És még nem volt vége!

Üldögéltünk, mindketten kicsit magunkba fordultunk egészen addig, míg Zsuzsa fel nem fedezte a hátsó szobába nyíló ajtót.

– Ott mi van?

– Az a pihenőszoba és az edzőterem keveréke. Ha csak magam elé szeretnék bambulni, netán szundítani akarok egyet, oda megyek. Ha pedig gyakorolni szottyan kedvem pihenésképpen, csak bemegyek, és már emelgethetem is a súlyokat.

Benyitottunk. Végigjártatta szemét a kereveten, a fekvenyomó padon és a kombinált edzőgépen. Láttam, kicsit elcsodálkozott, hogy ilyesmi van a szolid üzletember dolgozószobája mögött.

– Jé, ez tényleg egy edzőterem. A komoly üzletember itt komolytalankodik.

– Persze hogy az. Kéretik komolyan venni, amit mondok.

– Ennyire fontos neked ez a body building, hogy még ide is behoztad?

– Ez az egyetlen káros szenvedélyem. Nem iszom, nem dohányzom, nem kártyázom, sőt még lóversenyre se járok. Többen kérdezték is már, hogy akkor minek élek? De hát én ilyen vagyok.

– És a nők? Azok után, amit ott kint műveltél, azt kell hinnem, hogy nagykanállal falod őket.

– Az a szomorú igazság, hogy nincs sok tapasztalatom. Tizenkilenc voltam, amikor összekerültem a feleségemmel, húszévesen már nősültem is. Ő volt az első nő, és több mint harminc éven át az egyetlen. Tudom, hogy szokatlan dolog, kicsit szégyellem is magamat, de ötvenévesen volt először dolgom más nővel. Nem muszáj elhinned, de így van.

– Te tényleg ötvenéves korodig vártál a másodikra? Elképesztő. És én hányadik vagyok a sorban, ha szabad érdeklődnöm?

– Nem a sokadik. Olyan kevesen vannak, hogy mindegyikükre név szerint emlékszem. Hogy pontos legyek, most, ötvennyolc éves koromra, te vagy az ötödik. Feleség, plusz három nő. De a három közül egyik se ér fel veled.

– Hízelegsz.

– Nem. Én csak azt mondom, amit gondolok is. Nem szoktam bókolni, legalábbis nem mondok olyat, amit nem gondolok igaznak.

Zsuzsa elhelyezkedett a kombinált gép kis ülőkéjén, hogy ő most majd megmutatja, milyen erős. Persze neki túl nagy volt a súly, meg se tudta mozdítani. De közben, ahogy nekifeszült, kidomborodtak a mellei, engem pedig hirtelen ellenállhatatlan vágy fogott el. Két lépés, és máris előtte álltam. Rohamomtól nekiesett a gép háttámlájának, nem bánta, csókoltam, kezem a mellére tapadt, eszeveszett sebességgel gomboltam ki a blúzát, és máris előttem ringtak. Méretesek voltak bizony, kint a dolgozóban nem is láttam, a ruha eltakarta, de most itt voltak, és gyönyörűek, kemények, álltak bizony, még nem indultak el lefelé. Az egyiket fogtam, a másikat csókolgattam, nyalogattam, szopogattam, ő meg hozzászorította fejemet, simogatta hajamat. Aztán felemelte a lábait, kezét a fenekemre tette, magához húzott, és máris úgy löködtem, mint aki megveszett.

Megbolondultam, megbolondultam, de milyen remek dolog bolondnak lenni! Zsuzsa belém markolt és hajtogatta: gyere, még, gyerünk! Majd elhallgatott, és csak zihált. Hatalmas szeretkezés volt, új, ismeretlen örömöt éltem át. A végén ott maradtam ráborulva, fejemet verejtékes nyakába szorítva. Lassan szétbontakoztunk, de alig tudtam elválni tőle. Hálásan csókolgattam arcát, nyakát, ágaskodó melleit. Ő meg csak ült és talán álmélkodó szemekkel nézett rám.

– Nahát, egy ötvennyolc éves férfitől ezt azért nem vártam! Egymás után kétszer is! Mindig ilyen vagy? Mert akkor mindenféle jókra kell felkészülnöm.

Kicsit szégyenlősen néztem rá.

– Nem tudom, hogy mindig megy-e – mondtam. – Tapasztalatlan vagyok. Te hoztad ki ezt.

– Akkor én erre készülök, ezt várom tőled – incselkedett. – Csak külön engedélyemmel szabad kevesebbszer.

– Értettem, parancsnok – emeltem tisztelgésre a kezem – Csak külön engedéllyel.

Micsoda emlék ez a délelőtt! Újratanultam, mi a szeretkezés. Ülök a kocsiban, és Zsuzsán jár az eszem.

***

Hát igen. Ő a szex óriása volt. Ha lett volna valamelyik egyetemen szex tanszék, ő lett volna ott a tanszékvezető egyetemi tanár, professzor. Nagy kedvvel oktatott erre a gyönyörű és igazán emberi szakmára, én pedig szorgalmas nebuló voltam. Gyakori különóráin lelkesen igyekezett átadni a szakma minden csínját-bínját. Tehetséges tanítványnak tartott. Igazi csődörnek nevezett. Azt is mondta, jól áll nekem az öregedés, most lettem igazán jóképű és vonzó férfi. Ezzel alaposan meglepett. Én jóképű? A nők kedvence? Rengeteg önbizalmat és bátorságot adott. És persze beleszerettem. Egy fiatal nő, aki engem akar, és olyanokat mond, hogy jóvágású, valóságos bika, az ágy lovagja, hódító megjelenésű. Pedig annak idején nem hittem, hogy Lili után még más nőt is fogok szeretni.

Ötvennyolc évesen tapasztalatlan, naiv fiúka, zöldfülű szerelmes voltam. Máskor is bejött hozzám, az irodába. Vonzotta a body building terem. Odabent természetesen elindult a pletyka, hogy az Öregnek valami fiatal nője van. A folyosón össze is futottunk néhányszor a gyerekeimmel. Később ugyanígy látták az újabb nőket. Hozzászoktak, hogy időnként más nő is van velem, nem csak az anyjuk, de azt is látták, hogy a feleségem a legfontosabb, senki se ér föl vele. Lili pedig soha, semmiről nem tudott.

Nagyon fájt, amikor Zsuzsával vége lett. Szenvedtem is eleget, de annyira nem, hogy Lili észrevette volna. Viszonylag hamar túl lettem rajta, de a mai napig hálás vagyok neki, mert felszabadított, némi férfi hitet, a nőkkel szemben egy kis magabiztosságot adott nekem. Benne van ő abban vastagon, hogy ma egyáltalán le mertem nyomni Yolandának azt a szöveget a villamoson.

Eszembe jut a festőnő is, és majdnem elnevetem magam. Nem csoda. Miközben a műtermében a foglalkozgattunk egymással igencsak hevesen, ránk dőlt néhány festőállvány a készülő képekkel együtt. Egyszerre nevettünk és ölelkeztünk. Alig tudtuk lemosni a festéket magunkról. Jó volt vele, nagyokat hancúroztunk. Még festés közben is. Az ilyenkor készült képek persze némiképp girbegurbára sikerültek.

– Nem baj – kacagott –, majd a szakértők kitalálnak valamit, remélhetően valami csodás dolgot az én új, sajátos stílusomról.

Csibi úr úgy látszik túl rövid kitérőt tett. A maradék néhány kalandomra már nem jut idő. Hazaértünk. Nem baj, majd máskor. A garázsban kiszállok a kocsiból és kicsit még elábrándozom Yolandáról.

***

Három nap múlva felhívom Yolandát. Igazából már másnap fel akartam hívni, de leintettem magam: legyen bennem egy kis tartás. No meg neki sem kell éreznie, hogy majd megesz érte a fene.

– Kezét csókolom! Somos Andor vagyok.

– Á, jó napot! Megnéztem ám magát a keresőben!

– És mit talált?

– Maga tényleg gazdag.

– Miért, eddig nem hitte el?

– Dehogynem. De más ezt olvasni is.

– Egyébként hogy van?

– Jaj, ne is mondja! Egyébként jól. De ne tudja meg, hogy a ruha miatt mennyit kellett magyarázkodnom! Az istennek sem akarták elhinni, hogyan is történt. Érti, ugye?

Persze, hogy értem. Nyilván elképzelhetetlen volt a számukra, hogy csak úgy, ajándékba kapta a ruhát, ráadásul itt van hozzá a Kempinsky meg a Rolls-Royce.

– Értem. Ha tanácsolhatom, ne törődjön az ilyesmivel. Úgy látszik, nem ismerik magát eléggé. Engem meg egyáltalán nem.