Tartalom

MERT MEGÉRDEMELTÜK!

Második gyerekkor

Micsoda memória!

Ki a nyerő?

Jobb adni, mint kapni

Nyári tippek szorongóknak

Nem nekünk hirdetnek

Ne is kérdezd!

Csak semmi idegesség!

Sétálunk a palackkal

Most mit bámulsz?

Mert megérdemeltük!

De szép ez az élet!

A bőség kosara

Kétszer ugyanabba

AZ ÉLET APRÓ ÖRÖMEI

Ami a sikerlistára kívánkozik

Mit vegyek fel?

Szemét egy ügy

Legszebb nyári élményeim

Pontosság a királyok udvariassága

Ami begyűrűzhet, begyűrűzik

Múlt századiak lettünk!

Szerűségek évadja

Téves következtetés

Ki fárad kétszer?

Mit hozzak?

Az üzenet

JANIKOVSZKY ÉVA

De szép ez az élet!

MÓRA KÖNYVKIADÓ

© Janikovszky Éva, 2001

© Móra Könyvkiadó, 2001

MERT MEGÉRDEMELTÜK!

Második gyerekkor

Az én gyerekkoromban – vagy hetven éve – még komolyan vették a felnőttek azt a mondást, hogy úgy tanul a gyerek, ha kérdez. És igyekeztek is válaszolni.

Humán beállítottságú családom a világmindenséggel, a természettel, a társadalommal, a művészetekkel kapcsolatos érdeklődésemre kielégítő válaszokat adott, csupán a technikával adódtak gondok. Hogyan működik a rádió, a repülőgép, telefon?

Technikai jellegű kérdéseimre végül is egy kilenc- tíz éves koromban olvasott vicc adta meg a csattanós választ. Ma is emlékszem rá.

Kérdi a gyerek: Apu, hogy működik a távíró? – Hát – mondja az apa –, képzelj el egy nagyon hosszú tacsikutyát. Hátsó két lába Európában, elülső két lába Amerikában. Itt rálépnek a farkára, és ott ugat. – Aha, mondja a gyerek. – És a drótnélküli távíró? Mire az apa: – ugyanez, tacsi nélkül.

Ez világos beszéd volt számomra. Szállóigévé is vált. Belenyugodtam, hogy van egy tacsinélküli tartomány.

Aztán, mikor már én is anyai státusba jutottam, kérdezőből válaszadóvá léptem elő. Fiunk igencsak érdeklődő gyerek volt, s bár mi már csak némi iróniával idéztük a régi mondást, hogy úgy tanul a gyerek, ha kérdez, azért igyekeztünk. A tacsinélküli tartomány kérdéseit az apjához irányítottam. Én sem tudom, kisfiam, mondtam, kérdezd meg aput. És apu többnyire tudta.

A legfogósabb kérdések politikai színezetűek voltak. A fiunk hatéves lehetett, s nem mindig sikerült az Esti mese után ágyba kergetni, néha ott maradt a tévé előtt a Híradóra is.

Egy este Hruscsov nagy hangon bejelentette, hogy a SZU rövidesen utoléri, sőt túlszárnyalja az USA gazdasági eredményeit. Tehettünk valami megjegyzést, mert a gyerek felfigyelt: – Most nagy butaságot mondott? Ötöltünk-hatoltunk, hogy ez majd kiderül. Ezt követően kifejezetten figyelte Hruscsovot. Néha megkérdezte: – Ez is butaság volt? Nem, nem, nyugtatgattuk.

Rövidesen Hruscsov zenei fejtegetésbe bocsátkozott. A fiunk éppen akkor kezdett el zongorázni. Hruscsov kijelentette, hogy több rézfúvósoknak szóló zeneművet kellene írni, mert szerinte az az igazi zene. – És a zongora? – háborgott a gyerek. – Miért képzeli ez magáról, hogy ő a világbácsi?

Ez a kifejezés is bevonult a családi szókészletbe, és sokoldalúan használhatónak bizonyult.

Telt-múlt az idő, én nagymama lettem. Nagyobbik unokám, Dóri most tizenegy éves. Múlt vasárnap náluk voltam, éppen a komputer előtt ült, mikor benyitottam hozzá. Még párnás gyerekujjai fürgén futkostak a billentyűkön, házi dolgozatot írt a magyar tanyavilágról. S mivel német iskolába jár, németül írta.

Múlt nyáron kapta a komputert tizenegyedik születésnapjára. Csak ámulok. – Dórikám, hogy tanultál meg komputeren dolgozni? Van valami tankönyved? – Nincs – mondja Dóri, és a képernyőre figyel –, minek? Ezt tudja az ember, s ha valamit nem tud, hát csak rákattint az egérrel és megnézi. – Aha, mondom.

– Na tessék – mérgelődik Dóri –, most elfelejtettem átkapcsolni németről magyarra és Kiskunsagot írt Kiskunság helyett! – Kijavítja. – Mindjárt kész, akkor kinyomtatom, elolvashatod. Ha ugyan hagyja magát, és nem megy el. – Ezt-azt nyomogat, betűtípust keres. Az Arial félkövéret választja.

Mi megy el? – kérdezném, de Dóri felkiált: – Hát elment! Tudtam, hogy elmegy, és nem is volt elmentve! Üres a képernyő. – Nem merem megkérdezni, hogy mi az az elmentés.

Dóri dühösen rácsap a billentyűkre: – Akkor írd meg újra egyedül, te buta! – Majdnem sír, aztán mégis nekilát, s valahogy elővarázsolja a szöveget. Ki is nyomtatja.

S már mutatja is nekem, hogyan kell a modemen keresztül internetre kapcsolni. – De lusta ez a gép, kevés a memóriája – sóhajtja, majd az e-mail titkaiba vezet be. – Leírod, és megnyomod, és ott van – mondja. – Aha, mondom.

Nézem unokám kis egérfogó kezét, amint irányítja a nyilat a borítékot ábrázoló ikon felé.

És végre megértem, miért nevezik az öregséget a második gyerekkornak. Mert most mi kérdezünk unokáinktól, s válaszaik nyomán elénk tárul egy végtelen, tacsinélküli tartomány.

Micsoda memória!

Öregségemre – bocs’, idős koromra – megadatott nekem az az öröm, hogy nem romlik a memóriám. Ugyanis már fiatal koromban is rossz volt. Higgyék el, ez nem gyönge poén, ez boldogító tény, tény, tény.

Míg kortársaim egyre-másra panaszkodnak, bosszankodnak, hogy már nem jut eszükbe egy név, egy évszám, egy cím, egy verssor, az új orvosságuk neve, szomszédjuk telefonszáma – én kajánul örvendezek. Ezt megspóroltam, nekem harminc éve se jutott eszembe.

Persze, azért vannak nüanszbeli különbségek, hogyne volnának! Mondjuk, negyven évvel ezelőtt nem töltöttem naponta sok-sok időt azzal, hogy keresem a szemüvegemet. No de nem is volt szemüvegem. Aztán az sem okozott reggelenként gondot, hogy bevettem-e már az orvosságokat. Nem szedtem én akkoriban semmit. (S ha a kedves olvasó most megkérdezné, hogy miért nem hordom láncon a nyakamban az okulárét, avagy miért nem használok napi gyógyszeradagoló dobozkát, hát arra is megvan a válasz. A lánc idegesített, a dobozkából pedig már kettőt elsuvasztottam valahová, csak nem dobok ki pénzt harmadikra!)

S talán még valami a tovatűnt ifjúság vitathatatlan könnyedségéből: akkortájt sose mentem vissza a lépcsőházból, miután bezártam a lakásajtót, hogy ellenőrizzem, nem felejtettem-e égve a gázt. Bár, ha jól utánagondolok, ez nem volt egyértelmű előny, mert huszonvalahány évesen, mikor a férjemmel kirándulásra indultunk, én kicsit késlekedtem a szendvicsek miatt, majd siettemben a villanytűzhelyen felejtettem a húslevest, igaz, takarékra állítva.

Estefelé, amikor hazaértünk, gomolygott a füst, izzott a platni, kilyukadt a fazék, szénné égett tartalmából csak a hamuvá vált velős csont maradt, mint egy kis világítótorony, egyben.

No tessék, ezt a látványt például nem felejtettem el. Pedig mennyivel jobb volna, ha arra emlékeznék, hogy milyen boldog órákat töltöttünk a Lajosforrásnál!

Azt talán mondanom sem kell, hogy rossz memóriámnak köszönhetően a magyar és világirodalom megannyi remekét a friss élmény elragadtatásával olvasom végig, ki tudja, hanyadszor.

Sajnálatosan szaporodó kórházi tartózkodásaim idején pedig szerény krimikészletem valamelyik kötetét falom, újra meg újra, lankadatlan érdeklődéssel, és csak az utolsó oldalaknál sejlik fel, hogy hoppá, nem is az lesz a gyilkos, hanem amaz.

Elfelejtem a filmeket is. El én. Többnyire arra sem emlékszem, hogy mit láttam az előző este a tévében. Engem egyáltalán nem zavar a gyakori ismétlés. Először is unom, másodszor is unom, talán harmadszor egy kicsit hamarabb hagyom abba; ott a kapcsoló. Nem vesztek semmit.

Ám a jó filmekkel is előfordul, hogy néhány év múltán csak a közepe táján rémlik fel, hogy ezt a képet én már láttam, ezt a hangulatot én már átéltem. Ilyenkor még jobban élvezem.

A jó vicceken is többször tudok szívből nevetni, a rossz vicceken ugyanannyiszor bosszankodni.

Egyszóval sok előnye van a rossz memóriának.

Nemrégiben egy fiók mélyéről kezembe került egy régi cetli. Tele vagyok ugyanis cetlikkel, mert ha eszembe jut valami megírásra érdemes gondolat, hát fölfirkantom egy cetlire, nehogy elfelejtsem. Ezen a cetlin a következő állt:

„Akkor ununk meg valakit, amikor már mindent elmeséltünk neki magunkról.”

Huhú, rikkantottam fel, ez aztán a magvas hülyeség! Ilyesmit csak nagyon fiatalon gondolhat az ember! Meghatottan forgattam a sárguló cetlit, melynek korát nemcsak a firkantáshoz használt tintás töltőtoll, hanem a naivitás, az élettapasztalat hiánya is valószínűsítette. Legalább ötven év.

Ma már sokkal okosabb vagyok. Tudom, hogy egy kapcsolat, egy barátság mélysége, időtálló volta éppen azon mérhető le, hogy hányszor meséltük már el egymásnak ugyanazt. Hogy otthonosan mozgunk a másik múltjában, ismerősek a helyszínek, a figurák, tudjuk, hogyan vészelte át a háborút, az ilyen-olyan nagy kalandot, hogyan sikerült megszöknie, miként sétált bele egy újabb csapdába, és ki jött vele szembe a határállomáson. Tudjuk már, persze, tudjuk, mint a gyerek, aki legszívesebben ugyanazt a mesét hallgatja, és nem unjuk. Sőt, élvezzük, mert biztonságot nyújt, s a meghitt együvé tartozás érzését árasztja.

És ugyanígy meséljük a másiknak saját életünk emlékeit, amelyek éppen a sokszori mesélés folyamán csiszolódtak kerekké, s nyerték el végső, frappáns formájukat.

Szóval, mégiscsak emlékezem? Barátaim bizonyára emlékeznek, de én nem. Minél többször mesélek valamit, annál kevésbé emlékszem magára a történésre. Nincs előttem képszerűen, hogy itt és itt, hogy borús volt az idő vagy napos, nem látom magamat és a helyszínt sem, már csak a történet él bennem, szövegként, s már mondom is: az úgy volt, hogy érettségi előtt… de szólj, ha már meséltem volna…

Hát persze, hogy meséltem. És nem szól, és újra elmesélem.

Még egy nagy előnye van az én rossz memóriámnak. Elfelejtem a rosszat. Elfelejtem a csalódást, a sérelmet, a rosszindulatot, a betegséget, a fájdalmat. Talán azért, mert ritkán mesélem el. Nem hagyom, hogy sztorivá kerekedjék. Kihajítom, mihelyt hagyja magát.

A jóból pedig megmarad, akár frappáns történet nélkül is, a java. Szeretteim mosolygó szemét bármikor magam elé idézem. A hangjukat is hallom. Nem kell hozzá se fénykép, se kazetta, se cetli. Micsoda memória!

Én beérem ennyivel.

Ki a nyerő?

Nem szerencsejátékokra gondolok, hanem két különböző embertípusra. A gyűjtögető, rakosgató, mindent megőrző emberekre, és a kidobálósokra, akik szüntelenül lomtalanítanak.

A két típus mintapéldányai éppen a nők soraiban lelhetők fel. A férfiak nem tiszta példányok, inkább hibridek, mondjuk: gyűjtik a söralátéteket, az autóalkatrészeket, a szerszámokat, a szögeket, tipliket, rigliket, dűzniket, gonddal megőrzik a sátorcövekeket (hol van már a sátor!), de gond nélkül kihajítják párjuk hajcsavaróit, ruhaszárító csipeszeit, nejlonzacskókban őrzött parafa dugóit, és csavaros befőttesüveg-fedeleit, ha éppen a kezük ügyébe kerül. Kiszámíthatatlanok.

Magam gyűjtögető családból származom, legalábbis anyai ágon. Dédanyám, nagyanyám, édesanyám összegyűjtött – és a történelem viharai között is megmaradt – tárgyi emlékeit őrzöm dobozok garmadájában. Gombok, szalagok, csipkés gallérok, kalaptollak, strasszok (tetszik tudni, mi az?), tüll- és fátyoldarabkák, gyöngyök, mütyürök, valaha csábos illatot árasztó üres üvegcsék, kecses kis ceruzák, kiszáradt töltőtollak, bőrkötéses női noteszok, képeslapok, emlékkönyvek, fényképek tömegei az én fiókjaimban várják a feltámadást.

Apai ágon szegényes és puritán a hagyaték: néhány családi irat, egy tajtékpipa, egy fémdoboz bontatlan egyiptomi cigaretta, első világháborús kitüntetés és emlékérem, egy vasgyűrű, egy lövedékből készített levélnehezék, egy távcső, két bicska – ennyi.

S biztosra veszem, hogy a többit nem a család hölgy tagjai dobták ki, hanem az urak.

Én a női ág gyűjtögető génjeit örököltem. És őrzöm is, amit rám hagytak.

Anyám halála után úgy gondoltam, hogy kisebb lakásba kellene költöznöm. De hogyan férne el ott négy generáció hagyatéka? Dédnagymamám mázas köcsögei, habverő üstje, nagymamám konyhai mérlege a sárgaréz súlyokat tartalmazó fadobozzal, a német nyelvű emlékkönyvek, a képeslapgyűjtemény, a nyolc évfolyamnyi bekötött Magyar Lányok, s anyám kisgimnazista korabeli virágos vászonba kötött verseskötetei, amelyekbe még a nevét is beleírta: Bartos Lilly, 1915, 1916, 1917, 1918.