Sterling

Anabelle De Sade

Anabelle de Sade

Sterling

Az alfa 7.

Copyright © 2026 Anabelle De Sade. Minden jog fenntartva.

Ez a történet fiktív mű. A szereplők és események hasonlósága a valós személyekkel vagy történésekkel a puszta véletlen műve. A kötet elolvasása kizárólag bátor olvasóknak ajánlott.

Prológus

Üdv, bátor olvasó! Gyere velem, nyissuk ki újra a Shadows acélajtaját. Egy fejezet véget ért, de Adriana és Erik utódai tovább őrzik a vörös világ kapuit. Kiváncsi vagy? Változott valami? A klub acélrácsokon, bilincseken, vörös köteleken, fekete szalagokon és sötét titkokon izzik.

A tenyerem alatt a fém hidegen pulzál, miközben kitárom előtted a vasajtót. A hátad mögött a külvilág zaja elhal. A bőrödön érzed a lüktetést, miközben visszacsallak a Shadows birodalmába. Lépj velem a fények sűrűjébe, ahol egy veszélyes tánc vár rád.

A levegő megremeg; érzed a feszültséget? A bőröd izzik a közeledben. Megcsap a vágy illata. Minden mozdulat ígéret, és minden pillantás alku. Kézen foglak, és végigvezetlek a folyosón. Ott terül el a vörös folyosó. A selymes félhomály ránehezedik a válladra. Titkokat rejt.

Csak neked nyitom meg az utat – oda, ahol a kontroll és az átadás ritmusa pulzál, és a domináns megtalálja az alávetettjét. A bőrödön elmosom a határokat, a fájdalmat pedig megadássá szelídítem.

Engedj a kísértésnek, és lépj velem mélyebbre a sötétségbe! Mert a falak mögött, a szenvedély mélyén a démonok csendben azt suttogják neked:

A szerelem mindent megváltoztat... és...

1.

A nehéz takaró a vállára simul. A lepedő hideg textúrája rátapad a lázasan izzadó bőrre, ólomsúllyal láncolva őt a matrachoz. Mezítelen talpa a rideg padlót éri; a csontos térdek megremegnek a hirtelen rátörő gyengeségtől. A bő pamutruha elnyeli a test vonalait, a steril fertőtlenítőszag pedig könyörtelenül marja az orrnyálkahártyát. A kopott éjjeliszekrény karcos műanyag tálcáján üres dobozok és elszórt pirulák hevernek. Néma tanúk.

A lány tekintete a saját végtagjain siklik végig. Reszkető ujjai az alkarjára fonódnak. A hegyes körmök lassú, perverz kimértséggel mélyednek a húsba, égető, éles fájdalmat ébresztve a fásult idegekben.

– Miért nem hagyod abba? – suttogja a saját karjának. A hangja alig több egy rekedt, meleg kilégzésnél a fagyos levegőben. A nyál sűrűn a torkába tapad. A rideg tekintet a saját bőrét pásztázza. – Engedj el. Kérlek... Szabadíts ki.

A test nem válaszol, csak mélyen zsibbad. A fojtogató csend mögött sötét nyomás gyűlik a szűk mellkasban; a levegő elakad a torokban.

Hirtelen talpra ugrik. Az acélajtó nyitva áll, a kivilágítatlan folyosó pedig üresen tátong. A mezítlábas léptek hangtalanul suhannak a kanyargó labirintusban. A kihalt kantin savanyú tisztítószerszagában megáll. A rozsdás asztal fehér műanyag szélén megcsillan egy tompa vajkés.

Remegő ujjai ráfonódnak a fémre. Az acél hidege szinte beleolvad a tenyerébe. Lassan ráhajol a saját testére, mint egy éhes ragadozó a zsákmányára.

– Hallgass végre... – sziszegi a fogai között a hasának.

A penge a vékony ruhán át a sajgó bőrnek feszül. Nem vág könnyen, csak tompán nyomja a húst, ahogy vad, kétségbeesett mozdulatokkal döfi újra és újra a saját testébe.

A lázálom sötét köde hirtelen szertefoszlik.

A fiatal nő a kórházi ágy szélén ül. A steril lepedő zizegése élesen töri meg a valóság fojtogató csendjét. A fiatal arc törékeny, a szem alatti sötét karikák mély belső pusztításról mesélnek. A ziháló mellkas ütemesen kiemelkedik, kerekre nyílt szemeiben a sötét pánik veszi át az uralmat. Eltolja a reszkető testét a matrac szélétől, és vakon kirohan a zárt kezelőszobából.

2.

A sárgás, tompa fény kizárólag a csiszolt fa sakktáblát világítja meg. Az arcok a sötétségben, láthatatlanul figyelnek. A levegőt a feketekávé sűrű, pörkölt, kesernyés illata üli meg.

Két férfikéz pihen az asztalon. Az egyiken, a hófehér ingmandzsetta alól egy méregdrága, platina óra számlapja villan meg; a fém hidegen hasítja át a homályt.

Az órás kéz kinyúlik. Az ujjak precízen, szinte gépiesen fognak rá a fehér gyalogra. Egyetlen mezőt csúszik előre.

– A cég stabil – vágja át a csendet egy karcos hang az árnyékból.

A szemközti kéz habozás nélkül, reflexből válaszol. A fekete huszár a tábla közepére ugrik. A fán csattanó tompa koppanás élesen visszhangzik a falak között.

– A tőke hiányzik.

– Már nem. – Az óra fémszíja halkan megkattan, ahogy a fehér futó fellöki a fekete gyalogot. – A felvásárlás tegnap lezárult.

A porceláncsésze halkan megcsikordul a csészealjon. Egy lassú, megfontolt korty. A gőz sűrűn gomolyogva száll fel a sötétbe.

– Innováció nélkül a pénz elégetése nem befektetés. Csak pazarlás.

– A technológiát is megvettem – emelkedik ki a sötétből a fagyos válasz, miközben a fehér bástya lassan elhagyja a szélét. – Az alapítók holnap aláírnak.

– Mindegyik?

– Mindegyik.

A fekete vezér határozottan elmozdul. A támadás nyílt és kíméletlen.

– És a tulajdonos? A családja még tartja a részesedést.

A hófehér ingujjas kéz a levegőben megáll. Az ujjak rázáródnak a fehér vezérre. A figura hangtalanul, simán csúszik át a csiszolt mezőkön, egyenesen a fekete király torkának szegezve. A fát érintő koppanás elnyeli a maradék oxigént a szobából.

– Sakk.

A másik kéz megdermed a tábla felett.

– A család nem tényező – mondja a mély, rezonáló hang. A fehér vezér egy utolsó, finom, mégis könyörtelen mozdulattal fellöki a fekete királyt. A figura tehetetlenül dől el a lapos fán.

– Sakk-matt.

A leütött király mozdulatlanul fekszik. A szemközti férfi lassan elengedi a saját, halott figuráját, és a sötétbe néz.

– És nálad? – kérdezi halkan, az eredeti témát egy sokkal személyesebb, veszélyesebb vizekre terelve. – Nálad tényező a család? Lassan ideje lenne...

A válasz nem érkezik azonnal. A hófehér ingujjas kéz a csészéért nyúl, fenékig üríti a feketét, majd a porcelánt lassan, kiszámított mozdulattal engedi vissza az asztalra. A kerámia csattanása elvágólagos.

– Egyszerre egy cél – mondja a hang. Tiszta, fagyos, áthatolhatatlan.

A nehéz bőrszék megnyikordul. A magas, széles vállú alak feláll, átlép az árnyékokon, és a hatalmas üvegfalhoz sétál. A kinti város sárga és vörös neonfényei sötét, fenyegető sziluettet rajzolnak köré.

A másik férfi lassan, megadón megvonja a vállát. A tekintete a tábla szélén heverő, leütött figurákra téved.

– Ahhoz kell egy királynő.

I. Pozíció

Ariana

Május vége van, de a levegő már most is fojtogató.

A telefon kijelzőjének rideg, kék fénye pengeként vág át a szoba félhomályán. A mennyezetről lógó, puszta izzó bágyadt sárgája képtelen elűzni az árnyékokat ebből a brooklyni lyukból. Hiába a pedáns rend, a nyomor minden sarokból visszaköszön. A falakból áradó, savanyú nikotinbűz gyomorforgatóan keveredik a friss festék szagával – a sárgás foltok beteges zúzódásokként ütnek át a fehér rétegen.

A teret a kétszemélyes ágy uralja. Csak egy karnyújtásnyira van a zsebkendőnyi konyhától, ahol a tűzhely, a minihűtő és a karcos mosogató egymásba préselve fulladozik. A fürdőszoba szűk fülkéjéből idegölő ritmusban, visszhangozva csepeg a csap.

A telefon újra felzúg. A vibrálás végigremeg az éjjeliszekrény fáján, onnan egyenesen a csontjaimba, a koponyámig hatol, tompa lüktetést lökve a halántékomba. A gyomrom görcsbe rándul. Rápillantok a villogó névre a kijelzőn, és mintha maroknyi savas üvegszilánkot nyeltem volna, úgy szárad ki a torkom.

Felkapom a készüléket, és a fülemhez tapasztom. A hideg üveg szinte a húsomba mar. Még mielőtt anyám megszólalhatna, fojtott sziszegéssel, méregként szakadnak ki belőlem a szavak.

– Miért kérsz számon? – A körmeimet olyan mélyen a tenyerembe vájom, hogy a bőröm megfeszül, majd enged. Érzem, ahogy a húsba mélyedő, félhold alakú nyomokból kiserken a meleg vér. – Azt hiszed, én ezt akartam? Hogy azért rohadtam éveken át abban a pokolban, hogy végül itt kössek ki?

A tekintetem a szekrény mellett tornyosuló, kopott pelenkás dobozokra téved. Apró gyerekruhák és néhány olcsó játék lapul bennük.

– Ha Lara nem lenne... – A hangom megremeg. A kislány hatalmas, sötét őzikeszemei az elmémbe égnek. Érzem a bőrömön a bűntudat rothadó szagát. Mindent feláldoztam érte ezen a sötét oltáron. – De ő itt van! – kiáltom a telefonba, már nem érdekel, ki hallja a vékony falakon túl. – Hagyj a végtelen szemrehányásaiddal! Épp elég teher nyomja így is a vállamat.

A vonal másik végén bennszakad a lélegzet. A sűrű csend ólomsúlyként telepszik a fülkagylómra. Nem várom meg, amíg összeszedi magát; kinyomom. A készülék tehetetlenül kicsúszik a zsibbadt, ragacsos ujjaim közül, és tompán a kopott szőnyegre puffan.

A térdeim cserbenhagynak. A földre csúszom, a tarkómat a falnak döntöm. A gondosan felépített, áthatolhatatlan páncélom darabokra törik. A hűvös, egyenetlen vakolat dörzsöli a bőrömet, mégis olyan, mint egy jeges borogatás a dörömbölő, lázadó vérnek. Lehunyom a szemem a félhomályban. Védekezőn átkarolom a saját, görcsösen gyűlölt testemet. A torkomat kaparja a belső forróság, miközben egyetlen sós könnycsepp vág égő nyomot az izzadt arcomon.

*

Feltápászkodom a padlóról, és a bejárati ajtóhoz lépek. A horpadt farostlemez aligha nyújt valódi védelmet; a küszöb alatti résen piszkossárga csíkban szivárog be a folyosó vibráló neonfénye. Reszkető ujjakkal szorítok rá a hideg fémre, és fordítok még egyet a záron. A szerkezet rozsdásan megakad, majd fájdalmas, fémes reccsenéssel csúszik a helyére.

A lépcsőház sosem alszik. Odakintről tompa dobogás hallatszik, idegenek nehéz léptei visszhangoznak a kopott kövön. Egy sötét árnyék suhan át a sárgás sávon – valaki pont az ajtóm előtt áll meg egy pillanatra. Visszatartom a lélegzetem. A pulzusom a torkomban lüktet, és csak akkor fújom ki a levegőt, amikor a léptek lassan elhalkulnak a felsőbb emeletek felé.

A fürdőszoba apró fülkéje felől nyers, hurutos köhögés rázkódtatja meg a falat. A felső szomszéd fuldokló krákogása úgy rezonál az ócska vízvezetékben, mintha itt állna mellettem a sötétben. Ez a rohadó épület minden nyomorúságot megoszt velem, képtelenség kizárni a külvilágot.

Visszahúzódom az asztalhoz. A fojtogató, állott levegőben csak a laptop kékes derengése vágja át a homályt, halott glóriát vonva a porosodó, langyos vizű pohár köré. A hűtőventilátor monoton sivítása a fülembe mar, miközben az izzadságtól nedves ujjam megcsúszik a kopott érintőpadon.

A kurzor megáll a „Kísérői állás” gombon.

Hosszasan, bénultan bámulom a képernyőt, miközben a pulzusom lassan elnehezül a mellkasomban. Az ujjperceim elfehérednek, ahogy a laptop szélébe markolok. Egy kattintás. A gép torkából felbukkanó ablak rideg, szinte gúnyos pontossággal világítja meg a sorokat:

SHC – Professzionális hosztesz csapat keres új kollégákat.

A pozíció: Kísérő.

Elvárásaink: Kor 25–45 év. Kommunikatív, nyitott egyéniség.

A munka: Kísérőként vacsorákon részt venni a céges protokoll szerint. Szállítás biztosított, munkaidő flexibilis. Hetente legalább egy vacsora, 1 óra. Bele fér, nem?

Elvárás: Ha magabiztos vagy, képes felkészülni különböző tematikákban, hozzászólni, szeretsz egyenruhában járni (kosztüm, szmoking), tegyél próbát.

Egyetlen kattintás.

Az új oldal mély, nyomasztó lila árnyalata beleég a retinámba. A fejlécen kíméletlen, letisztult felirat: Titkosított hálózat.

A kurzor feketén villog. Ariana Sugar Lewis. Itt ülök, barátok nélkül, egy sarokba szorítva. Olyan munkát kell találnom, amit Lara mellett is végezhetek, és amihez nem kell senkivel sem valódi, emberi kapcsolatot kialakítanom. Elég volt abból, hogy mások a lelkemben vájkálnak, csak hogy aztán mindent darabokra törjenek.

Az űrlap kérdései gépies hidegséggel, bitófákként sorakoznak előttem.

Fizikai adatok. Jéghideg ujjakkal ütöm be a könyörtelen számokat. 170 cm. 60 kg. 36-os ruhaméret. 38-as cipő. Puszta, klinikai adatok. Nem árulják el a vonalaimat, de nekem amúgy is mindegy; úgy tekintek erre a testre, mint egy elhibázott, romlott burokra. Egy hús-vér börtönre, amit nap mint nap kénytelen vagyok elviselni.

Fotók. A gépből áradó forróság kiszárítja a számat. Csak szigorú, sötét, nyakig zárt ruhás képeket húzok át a mappából. Az arcom éles rajtuk, de a tekintetem üres, fekete lyuk – nem kínál semmit, nem csábít. Vastag páncél.

Tanulmányok. Szakközépiskola. A megjegyzés rovatba hűvös, száraz mondatot gépelek, miközben a körmöm a műanyag billentyűzetbe mar: „A tanulmányaim megszakadtak. A megélhetés sürgetőbb volt a papírnál.”

Nyelvek: Angol.

Erősségek: Vizuális memória, gyorsolvasás.

Rányomok a „Küldés” gombra.

A lila képernyő egy pillanatra elsötétül, mintha a rendszer a gyomrába szippantaná az életem romjait, majd felvillan a szűkszavú, tárgyilagos válasz: Feldolgozás alatt.

22:40.

Az idő ólomlábakon vánszorog. A gyomromban mardosó, savanyú üresség lüktet, miközben a sötét szobában a csendet hallgatom. Hirtelen felvillan a telefon kijelzője, a hirtelen fénytől önkéntelenül is hunyorgok.

Egyetlen, névtelen üzenet érkezett. Egy link.

Rákattintok. A laptopom képernyőjét azonnal mély, nyomasztó lila háttér tölti ki. Középen egy fehér nyúl sziluettje ugrándozik, de ahogy a grafika körül virtuális lángok csapnak fel, a nyúl árnyéka időről időre egy vicsorgó farkassá nyúlik. Borzongás fut végig a gerincemen, de beírom a kódjaimat.

A profilom betöltődik. Az előzmények és a megrendelések listája üres. Az egyenleg zéró.

Percek telnek el. A csend már-már fojtogató, amikor a sarokban hirtelen egy videóhívás ablaka villan fel. A név csak ennyi: Kitty.

Rákattintok a fogadásra. A sötét képernyőn egy fiatal nő arca rajzolódik ki. Lágyan omló, hullámos haja keretezi az arcát, de a tekintetében semmi lágyság nincs. A szeme azonnal, kíméletlenül végigpásztáz, mintha a monitoron keresztül, a pixelek mögé látva mérné fel minden rezdülésemet.

– Foglald le a figyelmem, Ariana – szólal meg kimérten, azonnal felborítva minden papírformát, amire felkészültem. – A témánk: az unalmas házimunka.

A levegő egy másodpercre bennszakad a tüdőmben. Házimunka? A körmöm önkéntelenül a tenyerembe mélyed. Minden porcikám menekülne ebből a furcsa, kiszámíthatatlan helyzetből, de aztán eszembe jut a szekrény mellett tornyosuló pelenkás doboz. Nincs visszaút. Egyetlen lassú, tudatos mozdulattal hátrasimítom a hajam, és kihúzom magam. Ha játszani akar, hát játszunk. Ez az én terepem.

– A házimunka valójában nem a takarításról szól. A kontroll alapja – kezdem. A hangom meglepően egyenletes, pedig a torkomban még mindig ott dobog a pulzusom. – Ha a környezetben káosz uralkodik, az elme is szétesik. Nálam minden apróságnak megvan a maga, kijelölt helye.

Kitty a tenyerébe hajtja az állát. Nem szól közbe, csak figyel, a szeme sötét mélyén ott izzik a kíváncsiság.

– Mi a legjobb tisztítószer szerinted? – vág közbe hirtelen, tesztelve a reakcióidőmet. – És a zoknik? Párokban rendszerezed őket, vagy szín szerint?

Finom mozdulattal a kamera felé dőlök. Hagyom, hogy a nőiességem, amit olyan régóta rejtegetek, most pajzsként működjön.

– Színkódolt hálókban – válaszolom, és a szám sarkában megjelenik egy apró, kihívó mosoly. – Így a tisztítás során sem bomlik meg a rendszer. A precizitás nem választható opció. Az az egyetlen út a túléléshez.

Kitty felvonja a szemöldökét. Látszik, hogy nem erre a hideg magabiztosságra számított.

– Bár... – folytatom halkan, szinte csak suttogva –, van valami, ami még a legszigorúbb rendnél is fontosabb.

– Csak úgy? – kérdi, és előrébb hajol a képernyőn. – Mi lenne az?

– Önmagunk – felelem. A torkom már nem szorít, érzem a szavak ritmusát. – A húsz-nyolcvanas szabály. Ismered?

– Az idő? – ráncolja a homlokát.

– Pontosan. A káosz felszámolása sokszor pillanatok műve. Kivinni a szemetet nem egy égető, órákig tartó dráma, amibe bele kell roppanni. Húsz másodperc. Elmosni egy tányért öt másodperc, hacsak nem hagytad, hogy a mocsok rászáradjon. A maradék idő pedig a tiéd.

Kitty arca hirtelen felragyog. A tekintetében a hűvös méregetést felváltja valami forróbb, elégedett felismerés.

– Tetszel – mondja halkan, miközben az ujjával lassan a szája szélét babrálja.

A szívem nehéz, tompa ütésekkel ver a bordáim ellen. Megcsináltam.

– Megfelelsz – teszi hozzá a nő, a hangjában egy csipetnyi felsőbbrendűséggel.

Mielőtt azonban túlzottan elragadtatná magát a saját szerepében, engedek a bennem feszülő dacnak. Visszaveszem az irányítást.

– Örülök – csúsztatok fagyos, mégis bársonyos szigort a hangomba. – De mielőtt beleélnéd magad: csakis az én instrukcióim alapján láthatsz neki a feladatoknak.

Kitty egy pillanatra megdermed, majd hangosan, őszintén felkacag. A nevetése betölti a szűk, kopott szobámat. Teljesen rátapad a kamerára.

– Az órabéred száz dollár – mondja, a szeme ravaszul, elégedetten csillan. – Kizárólag vacsora. Kizárólag társalgás. Megfelel?

Lassan, nagyon lassan engedem ki a tüdőmből a levegőt, nehogy észrevegye, mekkora kő esett le a szívemről. Az arcomon az álarc tökéletes, a tartásom büszke.

– Meg – mondom, a tekintetem pedig egyenesen az övébe fúródik. – Nagyon is megfelel.

*

A kijelzőn új ablak villan fel, a kék fény hideg sugarai kíméletlenül hasítanak a sötétségbe. A szerződés feltételei katonás rendben sorakoznak a képernyőn. A Kísérő definíciója kristálytiszta: kizárólag jelenlétet és intellektust ad a vacsorákhoz. Társalgó egy előre egyeztetett tematikában. Nem véleményez, nem hoz döntést, pusztán tényeket és adatokat közöl. A Kísérő nem nyújt más szolgáltatást. A megrendelő köteles távolságot tartani, nem parancsolhat, a Kísérő pedig nem engedelmeskedik; csupán a témát adja át diplomatikus stílusban. A szállítás a cég feladata.

Az ujjam a leolvasóra tapad. A biometrikus azonosítás szentesíti a szabályokat. A rendszer elfogadja.

Huszonhárom óra van. A kötelező, háromórás online tréning elindul. A szobát immár csak a laptop fagyos fénye világítja be, a levegő nehéz, szinte fullasztó. Rákattintok a modulra, mire a hangszóróból azonnal egy mély, bársonyos, mégis távolságtartó női hang árad a csendbe.

– Üdv a Shadows Hosztesz Kísérő portálján... A nevem Sierra, a kalauzod.

A hirtelen zajtól a vér a halántékomba tódul. Mi van, ha valaki meghallja? A székben megfeszülve kapkodok a sötétben, a fülhallgatómat kutatva az asztalon. Csak az egyik vezeték nélküli darabot találom meg, de remegő kézzel azonnal a hallójáratomba nyomom.

A videó bal fülemben, egy lágy, pulzáló óceáni ritmussal ébred újra életre, ami egy csapásra elszigetel a külvilágtól. Furcsa módon megnyugtat ez az érzelemmentes burok.

A képernyőn egy lenyűgöző, fekete bőrű nő jelenik meg makulátlan, hófehér ruhában. Tekintete kompromisszumot nem tűrően fúródik a kamerába.

– A Kísérő az a személy, aki puszta jelenlétével és tudásával képes teljesíteni a megrendelője kérését – magyarázza. – A Shadows és a Második Kapu szabályzata szerint a Kísérő érinthetetlen. Nem vesz részt intimitásban, nem flörtöl, nem táncol. A Kísérő létezik. Ott van, pontos. És tudatos.

A vállamról mintha egy mázsás súly gördülne le, de a megkönnyebbülést azonnal felváltja a szabályok rideg súlya. Nincs alkohol, nincsenek drogok, és betegen szigorúan tilos a munkavégzés.

– A Kísérő nem faggatózik, és nem tesz fel kérdéseket. Válaszol, vagy érvel. – A képkivágás elmozdul. Sierra egy elegáns gardróbhoz lép. – A Kísérő elegáns, de nem hivalkodó. Térdét, vállát mindig takarja.

Önkéntelenül is lepillantok a megnyúlt, kopott pólómra, miközben a számban a feszültség keserű fémízét érzem.

– A business kísérő nem visel színeket. A klubkísérő viselheti. Melyiket választod?

Egyetlen határozott, éles kattintással nyomom le a touchpadet.

Business.

Sierra ajka elégedett mosolyra húzódik a monitoron, mintha élőben figyelne.

– Merész választás. Akkor kezdjük. A testtartás... – A nő a saját testével demonstrálja. – A váll és az áll távolsága mindig maximális. Nem vonjuk meg a vállat, és főleg nem válaszoljuk soha: nem tudom. A business kísérőnek mindig tudnia kell a választ. Nincs grimasz. Sima arc, kellemes mosoly. Nincs harsány nevetés sem.

Önkéntelenül is kihúzom magam a széken. A gerincem egyenesedik, a lapockáim zárnak. A Kísérő teste beszél. Nyugalom, magabiztosság, elegancia. Minden rezdülés fegyver.

– A Kísérő sosem siet. Lassan eszik, lassan iszik – folytatja lágy tónusban. – Kézfogás tilos. Ha etikettből elkerülhetetlen, adunk egy „döglött halat”.

Laza kéz, petyhüdt csukló, semleges érintés. Egy gúnyos, feszült félmosoly rándul meg az arcomon. Ezt az áthatolhatatlan távolságtartást mintha egyenesen nekem találták volna ki.

– A Kísérő maximálisan felkészült. Nem találgat, és nem fantáziál. Tényeket közöl. Érzelemmentes. A kedélyállapota nem befolyásolhatja a megrendelő imázsát. – Sierra egyenesen a szemembe néz. – Lássuk a tesztet!

Gyors, határozott kattintásokkal futok végig a kérdéseken. Százszázalék. A kijelző zölden villan.

– A Kísérőnek jogában áll visszautasítani a témát, ha az meghaladja a személyes határait – mélyül el a nő hangja a fülhallgatóban. – Az applikációban megadhatók a kizárt témák. Állatok sorsa, halálos betegségek, terror, traumák. Esetleg gyermekek.

Az ujjam megáll a billentyűzet felett. A légzésem egy pillanatra lelassul. A tiltólistán sietve, mintha megégetnék a betűk, csupán kettőt jelölök meg: a traumákat és a gyerekeket. A többit hagyom. A sötétséghez edzett léleknek nem újdonság a fájdalom.

Mire végzek, a jobb alsó sarokba pillantok: éjjel kettő van. A szobát átitatja a kimerültségem, a szemem vörösen ég a monitor fényétől.

– Gratulálunk, a rendszer aktív – cseng a zárómondat.

*

Hajnalban megvillan az első értesítés: japán vacsora, a téma a hagyományőrzés. Egyetlen napom van a felkészülésre. A belső mércém szerint ez édeskevés, de a fegyelmem nem engedi a hibázást.

A megrendelő semmit sem bíz a véletlenre; kontrollja áthatolhatatlan hálóként fonja körbe a levegőt is, amit beszívok. Délután a kaputelefon éles, zaklató csörrenése hasítja fel a csendet. Egy arctalan futár várakozik odalent. Amikor kinyitom az ajtót, egy nehéz, matt szürke dobozt nyom a kezembe. A súlya szinte lehúzza a csuklómat.

Feltépem a fedelét. Odabent, a fekete selyempapír fészkében egy éjféli színű ruha fekszik, precíz, katonás rendben összehajtogatva. Japán stílusú szabás: szigorú, geometrikus vonalak, egymásba fonódó rétegek, amelyek már ránézésre is zord fegyelemmel fenyegetnek.

Amikor magamra húzom, a hűvös, folyékony anyag selymesen, mégis kíméletlenül siklik végig a bőrömön. Megborzongok. Gyűlölöm, ahogy a selyem könyörtelenül követi a testem minden vonalát, milliméterről milliméterre kirajzolva a finom, nőies idomokat, amiket oly kétségbeesetten próbálok rejtegetni. A bordáimat, a csípőmet, a lélegzetem lüktetését.

Pedig a szabása teljesen zárt. Magas, merev gallérja fojtogatja a torkomat, az ujjai a csuklómig érnek, elrejtve a reszketésemet. Ez a ruha nem csábításra készült. Nem az a célja, hogy tetsszek benne valakinek. Ez egy selyembe csomagolt kalitka; fegyelmez, megfoszt a saját akaratomtól, és minden egyes rezdülésével arra emlékeztet, hogy idegen kezek határozzák meg a testem határait. Láthatatlanná kell válnom az elegancia mögött.

A következő huszonnégy órát könyörtelen kutatással töltöm. A képernyő vakító kék fénye mélyen beleváj a csupasz konyha sötétjébe, a szemem ég, a retinám lüktet a sorok szakadatlan pásztázásától. Vadul falom az információt. Mélyen, kitörölhetetlenül égetem az elmémbe az évszámokat és a korszakokat. A vizuális memóriám hibátlanul rögzíti a mozdulatokat: a meghajlás pontos szögét, a pálcika tartását, a hangsúlyok finom ívét.

A telefonomon felvillan a lila applikáció vibráló értesítése: az autó megérkezett. Fogalmam sincs, hová visz az út, de egyvalamit biztosan tudok: az egész mindössze egy óra lesz. Nem több.

A taxi percre pontosan vár. Beszállok, az ajtó nehéz, tompa kattanással záródik mögöttem, elvágva a külvilágot. Az üveg mögött a város fényei elmosódott neoncsíkokká folynak össze. A torkomat kaparja a feszültség, a levegőt csak sekélyen merem venni, de az arcom tökéletesen kifejezéstelen marad. A homlokom sima, a vállaim mozdulatlanok.

Az autó kísérteties csendben áll meg egy elegáns, minimalista japán étterem eldugott bejárata előtt. A harapós éjszakai levegőben egy alacsony, tömzsi alak várakozik. Tekintete nehéz kőtömbként csapódik a kocsi ablakának, miközben kipréselem magam a hátsó ülésről. Szemei megvető gúnnyal pásztázzák a selyemruhámat, mintha csak egy frissen beszerzett árucikket vizsgálna.

Ahogy odaérek hozzá, alig észrevehetően, gépiesen bólint. A hangja – mint a durva csiszolópapír – végigkarcolja a csendet.

– Sugar.

A torkom azonnal kiszárad.

– Uram... – préselem ki magamból.

A pulzusom vakító hullámként zúg a halántékomban, a fülem is cseng bele, az állkapcsomat pedig olyan erővel szorítom össze, hogy megfájdul a fogam. Az arcom mégis fagyott jégtükör marad; a vállam egyetlen millimétert sem rezdül. Nem mutathatom ki, hogy odabent épp darabokra hullok.

Életemben először lépek be egy igazi luxusétterembe. Napokig bújtam az illemszabályokat, mégis, ahogy átlépjük a küszöböt, a valóság azonnal agyonnyom. Az előtér fojtogató minimalizmusa elnyeli a lépteinket. A letaglózó gazdagság itt a tökéletes csendben, a hibátlan arányokban rejlik. A teret finom rizspapír paravánok választják el egymástól, intimitást hazudva oda, ahol valójában minden fojtott lélegzetvételt meghallanak.

A sötét belső térben a levegőben a friss gyömbér és a szansó bors nehéz, fanyar illata keveredik a mesterséges klíma steril hidegével. Lúdbőrözik a karom.

Egy szálkás, szigorú vonású, idősödő férfi fogad minket, és miután befejezi a japán nyelvű üdvözlést Thomasszal, lassan felém fordul. Kifürkészhetetlen pillantása egyenesen a lelkemig hatol.

– Yukizomo Ishitawa – biccent hűvösen.

Thomas gépiesen, magától értetődő magabiztossággal veszi át a szót:

– Thomas Perl vagyok. Ő pedig... Sugar – int felém a kezével, de egyetlen szóval sem említi a szerepemet. Nem ad nevet a béklyónak. Csak egy eszköz vagyok a sakktábláján, egy statiszta a birodalomépítéshez.

Helyet foglalunk a földre terített alacsony tatami asztal körül. A térdeim összezárva, a hátam kőkeményen egyenes; a feszültség láthatatlan drótjaként tartja a gerincemet.

Yukizomo megfontolt hangon, szinte udvariasan szólal meg, de a szavaiból süt az elutasítás:

– Nem áll szándékomban újra befektetni, Thomas-san. Japánban az a szabály, hogy nem lehetünk telhetetlenek. A túlzott ambíció elvakítja a szellemet.

Kivárom a tökéletes pillanatot. A fém íze marja a nyelvemet, de a figyelmem pengeéles. Kedvesen, szinte alázatosan elmosolyodom, miközben a hangom egyenletes marad.

– Milyen igaz... – jegyzem meg halkan. – Csak a szükséges kell elegendő legyen, ám így az eladások sosem nőnek.

Yukizomo sötét szeme megrezzen, a meglepetés árnyéka fut át az arcán. Thomas azonnal lecsapja a labdát, acélos magabiztossággal:

– Az épületem kiváló helyen van New York szívében. Rengeteg a turista, és a turisták kíváncsiak...

– ...és a turisták le vannak nyűgözve a japán kultúrától – fűzöm tovább a szót, zökkenőmentesen kiegészítve őt.

Yukizomo a fejét alig észrevehetően oldalra billenti.

– Vagyis? – kérdezi fagyos kíváncsisággal.

Beszélni kezdek a más világ elméletéről, a rendről, a fegyelemről.

– A piros szín... – jegyzem meg halkan, miközben a kezemmel finom ívet rajzolok a levegőbe – a szigorú minimalizmust kivéve, a ruhákban és az ételekben egyaránt a melegséget, magát az életet jelképezi.

Ekkor Thomas váratlanul forgalmi adatokat és statisztikákat tesz az asztalra, megtörve a gondolatmenetet.

Nem esem pánikba. Egyetlen sima, kiszámított mozdulattal magam felé húzom a papírt. Nem kérek engedélyt, és a tekintetemet le sem veszem a japán férfiról. A Kísérő sosem bizonytalan.

– A lokáció kifejezetten látogatott – mondom hűvösen, fejből idézve az információt. – A turisztikai adatok szezonálisan változnak, de az átlag stabilan napi kétezer fő.

Yukizomo arcán a gyanakvás hűvös rétege mögül elővillan az elismerés. Nem a nőt látja bennem, hanem a hibátlan teljesítményt – és nekem pontosan erre van szükségem. A feszültség lassan enged. Megadom neki a tiszteletet, de a hűvös, áthatolhatatlan páncélomon egyetlen milliméternyi rés sem keletkezik.

Hirtelen megrezdül a levegő. Thomas jobb csuklója alól halk rezgés fut végig a mandzsettán. Az okosórája kijelzőjén vörös vonal villan fel: a Kísérő ideje lejárt.

Az ablak felé sandítok. A japán kert sötét sziluettjein túl egy matt fekete autó áll meg nesztelenül, fényszórói sötétlila fényben égnek az éjszakában.

Thomas észreveszi a pillantásomat. Rám néz, és az arcára az a tipikus, fagyosan kedves, mégis birtokló mosoly ül ki, amitől borsódzik a hátam. Nincsenek szavak, de a tekintete mindent elmond: jól végezted a dolgod, de most vége a játéknak.

Yukizomóval egyszerre állnak fel az alacsony asztal mellől, mozdulataik precízek, mint két sakkozónak.

– Köszönöm a megtiszteltetést, Yukizomo-san – mondja Thomas szilárd hangon.

– Én köszönöm a tárgyalást, Thomas-san – hajol meg a házigazda, majd egyetlen másodpercre megáll rajtam a szeme. Elismerés. Semmi más. Itt a nőknek nincs hangjuk, csak funkciójuk.

Kifelé menet a hűvös éjszakai levegő arcul csap. Thomas kikísér a fekete autóhoz, léptei magabiztosan koppannak a betonon. Megáll a lehúzott ablak mellett.

– Köszönöm, Sugar – mondja. A hangja a felszínen szinte hízelgő, de a mélyén ott bujkál a fegyelmező kényszer.

A szám sarkát mosolyra rántom; pontosan úgy, ahogy a rabság szabályai megkövetelik.

– Uram... – felelem hűvösen. – Remélem, hozzájárultam az üzlet sikeréhez.

Elégedetten bólint, majd int a sofőrnek. Beszállok a sötét autóba, ahol a kárpit még az ő parfümjének illatát árasztja. Az ajtó tompa pattanással záródik be, elvágva a külvilágot.

Amikor a taxi nesztelenül begurul a kopott brooklyni bérházunk elé, a luxusautó tökéletes szigetelése ellenére is érzem, ahogy megcsap a környék nyomora. Kiszállok a járdára. A méregdrága, merev selyemruha vékony anyaga most védtelenül, jéghidegen tapad a bőrömre a szélben. A tüdőm szinte fuldokolva kapkod a kipufogógázos, fagyos oxigénért.

A sárgásan vibráló utcai lámpa neoncsóvája éles árnyékokat vág a repedezett aszfaltba. A fény határán, a bűzölgő kukák tövében egy hajléktalan kucorodik. Rongyokba burkolózó, remegő teste szinte egybeolvad a koszos betonnal. Ahogy a betegesen pislogó derengés rávetül a beesett arcára, valami gyomorforgató sorsközösséget érzek. Ugyanaz a kiszolgáltatottság, ugyanaz a kétségbeesett kapaszkodás a semmibe – csak az én nyomoromat most drága szövetek és egy japán luxusétterem illata fedi.

Csak a túlélés hűvös, fémes ízét érzem a nyelvemen. Meg azt a csontig hatoló, fullasztó tudatot, hogy ma este nem hazatértem. Ezzel az egyetlen éjszakával megint egy lépéssel beljebb léptem abba a feneketlen pokolba, amit magamnak választottam.

*

A lakásba lépve a csend szinte fizikai súllyal nehezedik a vállamra. A zsebemben tompán megrezdül a telefon. A lila applikáció hűvös, zölden villanó értesítése hoz vissza a valóságba.

„A kifizetés megérkezett: 1 h / 100 USD.”

Egy óra. Hivatalosan ennyi volt a megbízás időtartama. Száz dollár a japán étterem asztalánál eltöltött percekérért.

Megállok a fürdőszoba apró, foltos tükre előtt, és belenézek a saját, idegen arcomba. A pupillám sötéten kitágult, a bőröm viaszosan sápadt a rideg neonfény alatt. A vállaim merevek; a testem mélyen rögzítette a tréning és a vacsora alatt megkövetelt, mozdulatlan fegyelmet. Remegő ujjakkal nyúlok a magas, merev gallérhoz, és lassan lehúzom magamról a nehéz selymet. Ahogy a drága anyag a kövezetre hullik, vele együtt hullik le a tökéletes illúzió is.

Egy óra? – a gondolat gúnyos visszhangként verődik a koponyámban, miközben a hideg mosdókagyló szélére támaszkodom, olyan erővel, hogy az ujjperceim teljesen kifehérednek.

Dehogy volt ez egy óra. Huszonnégy óra lázas, alvás nélküli magolás, a fordítóprogramok sorai között vakon cikázó szem, a merev izmok fájdalma, a tesztek jéghideg verítéke. Hozzáadva a „Sugar” megszólítás némán lenyelt megaláztatását, a mosoly mögé rejtett fagyos önuralmat abban a fullasztó térben.

Ez nem egy óra munka volt. Hanem huszonöt.

Lassan, remegő tüdővel fújom ki a levegőt, miközben a tekintetem megkeményedik a tükörben. A játék elkezdődött, az árát pedig megfizettem.

Kilépek a szűkös fülkéből, és a lakás azonnal rám önti a rideg valóját. A luxus és a szansó bors emlékét egyetlen másodperc alatt nyomja el a nedves, áporodott doh szaga; az a nehéz, penészes fanyarság, ami beleivódott a kopott falakba, a bútorokba és a bőrömbe is.

Ez az egyetlen szoba az egész világom. A sarokban megbújó, rozsdás csap monoton csöpögése méri az időt a sötétben. Itt nincsenek tágas terek, nincsenek minimalista, rizspapír paravánok. Csak a kopott, sárguló tapéta, a bezáródó falak, és a kétszemélyes ágy, ahol a sötétben egy apró mellkas emelkedik és süllyed egyenletesen.

Lara.

A ketrecem, és az egyetlen okom a túlélésre.

***

A május ragacsos sárként folyik át a fojtogató júniusba. Az aszfaltból áradó hőség lassan, könyörtelenül bekúszik a vékony falak közé, megülve a szűk brooklyni lakás minden sarkában. Hogy egyáltalán túlélem ezeket a heteket, az csupán a szerencsének köszönhető. Nappal a helyi protestáns óvoda jelenti a menedéket – az omladozó téglaépület ajtajai szinte sosem zárnak be –, esténként pedig Esther veszi át a műszakot.

A földszinten lakó, fekete bőrű diáklány egyenesen rajong Laráért; sokszor ő az egyetlen mosoly, amit a kislányom napközben lát. De amikor esténként leviszem hozzá, és belesek az ajtajukon, mintha a saját nyomoromat látnám tükröződni. Esther is csak az anyjával él. Két nő egy szűkös, apa nélküli háztartásban, akik a túlélésért küzdenek. Nyomorultul ironikus, de lassan már egyetlen élő példát sem látok magam körül arra, milyen egy normális, ép család. Ezen a környéken mindenki a saját élete törött szilánkjain egyensúlyoz.

A fojtogató éjszakák során álmatlanul, egy bő hálóingben járkálok a sötét, levegőtlen térben. A parketta hűvös érintése az egyetlen, ami a valóságban tart, ahogy jeges fuvallatként kúszik fel a talpamon. Az olcsó anyag nehéz redőkben omlik le a vállamról, teljesen elnyelve a vonalaimat. Céltudatosan hordom: megóv attól, hogy a sötétben a saját testem körvonalaival – a gyűlölt, pénzre váltható idomaim nyers valóságával – kelljen szembesülnöm.

Végül a kimerültség mindig az ágyba parancsol. A matrac keskeny, szinte nyomorogtatóan összezár minket. Lara apró, észrevétlen gömböcsként simul a bordáimhoz a kopott takaró alatt; a szuszogása az egyetlen horgonyom ebben a megállíthatatlanul süllyedő világban.

Aztán a telefon ébresztője éles, repedtfazék-hangon zúzza szét a hajnali csendet. A vér riadtan zúdul a fülembe. Az ujjam reflexből, pánikszerűen tapad a kijelzőre, elfojtva a zajt, mielőtt a kislány felriadna ebbe a sötét rettegésbe.

A konyhaasztalnál ülünk. Az óra gépies, ritmikus kattogása könyörtelenül méri az időt a kapunyitásig. Lara előtt csorba tál áll, a kása lassan hűl benne, ő pedig az ujjával céltalanul kavargatja a sűrű pépet.

A háta mögött állok. A fáradtság savanyú íze ül a nyelvemen, miközben a hajkefét lassan, óvatosan húzom végig a szálakon. A haja finom, selymesen vékony. A műanyag fogak halkan sercegnek, miközben a bénító valóság újra rámtöri a falakat.

Összefogom a szőke tincseket. A kopott hajgumi megfeszül, a bőröm égetően lüktet a kényszertől. Az ujjaim merevek, a kapkodástól finoman remegnek. Egyetlen éles, száraz pattanással elszakad az anyag; a hang ostorcsapásként hasít bele a lakás nyomasztó csendjébe.

– Au! – kiált fel halkan Lara, és a kis tenyerével a fejéhez kap.

– Bocsáss meg! – suttogom. A bűntudat forró, fojtogató gombócként zárja el a torkomat.

A dobozból kapkodva halászok ki egy újabb hajgumit. A tenyerem nyirkos, a bőröm hideg verítékben úszik a tehetetlen dühömtől. Ismét összefogom a hajat, de a remegés miatt a gumi megint elpattan. A kemény műanyag csavarodva, élesen csapódik a fejbőrébe.

Lara megszeppenve fordul hátra. Sötét, ártatlan szemei riadtan fúródnak belém a félhomályban. Ez a pillanat nem a fizikai fájdalomnak szól; az hamar elmúlik. Ez a bénító, széteső tehetetlenségemnek szól, ami ott remeg az ujjaimban. Látja rajtam. És ezt a puszta gyengeséget már nem tudom elrejteni előle.

*

Kilépek az óvoda nehéz, fémveretes ajtaján. A kinti levegő hűvös fuvallata egy pillanatra jólesően csapódik a forró arcomnak, de a reggeli feszültség még mindig ott lüktet a nyakamban. Ki gondolta volna, hogy egy nyomorult hajgumi képes ekkora pusztítást végezni a gondosan felépített önuralmamban?

Belépek a sarkon lévő kisboltba. A tér szűk, a neonfény idegesítően zümmög a fejem felett. A polcokon műanyag dobozok tornyosulnak, én pedig makacsul az elasztikus, puha darabokat keresem. Olyat, ami nem tépi ki Lara finom hajszálait, és nem pattan el az ujjaim görcsös szorításában.

Kimért precizitással, szinte gépiesen méricskélem a dobozokat, amikor egy testes, harsány eladónő lép mellém a pult mögül. Végigmér, ahogy fagyott arccal válogatok, majd mielőtt megakadályozhatnám, leemel a polcról egy hatalmas, rikító színű, túlméretezett hajgumit.

Még mielőtt megszólalhatnék, szó nélkül a saját fejére húzza. A vastag, rugalmas anyag komikusan feszül meg a koponyáján, egészen a homlokáig csúszva.

– Ez hajpántnak is jó! – mondja halálos komolysággal, miközben a szeme sarkában vidám, mély ráncok gyűlnek össze.

A látvány annyira képtelen, hogy a levegő egy pillanatra megakad a torkomban. Aztán valami váratlan dolog történik: egy fojtott, nyers nevetés szakad ki belőlem. Nem a tréningeken tanult, kimért, mesterséges mosoly, hanem egy valódi, mélyről jövő hang, ami megremegteti a mellkasomat, egyetlen másodpercre feloldva a bennem lévő, kőkemény görcsöt.

– Attól tartok... a kislányomnak ez egy kissé nagy lenne – mondom, miközben az ajkam sarka vonakodva, de őszintén megemelkedik.

Kiválasztok egy megfelelő, puha csomagot, és leteszem a pulthoz. A végösszeg alacsony. A visszajáró érmék hideg súlyát mélyen a zsebembe süllyesztem, a doboz apró, kézzelfogható fizikai valója a markomban pedig furcsa, csendes megnyugvással tölti el a tüdőmet.

Ez ma az első, apró győzelmem.

*

A kopott konyhaasztal a fullasztó tanulószobámmá válik. Japán építészet, ritka évjáratú borok, kockázati tőkealapok könyörtelen mechanizmusai – az adatok hideg szkennerként égnek a memóriámba. De ahogy telnek a hetek, a szálak hirtelen összeérnek. A beszélgetések hömpölygő folyammá válnak, ahol a belvárosi logisztika, a makrogazdaság és a zöld energia zökkenőmentesen, fogaskerékként csiszolódik egymásba a fejemben. Nincs üresjárat. Már nemcsak túlélem az estéket, hanem uralom a teret.

A rendszer pedig nem kegyelmez a sikernek: a kliensek hamarosan dupla időre foglalják le a társaságomat. Amikor a képernyőn felvillan az első kétórás megbízás vörös jelzése, a levegő egy pillanatra bent reked a tüdőmben. Két óra oxigénhiányos, steril fegyelem, ahol a gondolataim a portfóliójuk részei. A börtönöm falfelülete a duplájára nő. De megadom nekik.

A vacsorák kíméletlen pontossággal követik egymást a várost átszelő, félhomályos luxuséttermekben. A nehéz kristálypoharak csilingelése és a drága parfümök fojtogató illata mögött a velem szemben ülő férfiak nem csábítást várnak. Éles figyelmet és könyörtelen intellektust követelnek.

Fagyos vagyok, mint a rideg márvány. A testemet gondosan elrejtem a zárt, szigorú ruhák alatt; egyetlen kihívó gesztust, egyetlen felesleges mosolyt sem engedek meg magamnak a homályban. Tökéletesen megkonstruált eszköz vagyok, aki hibátlanul tükrözi vissza a világukat, miközben a bőröm alatt feszülő ridegség lassan a fegyveremmé válik.

A naptáram hálója sűrűsödik, de lépést kell tartanom. Kitty újabb online modulokat küld, én pedig a kék fényben az emberi kommunikáció gépezetét elemzem. Megtanulom a tér sűrűségének irányítását egyetlen kimért kézmozdulattal. A hangtónus süllyesztését. A pislogás nélküli, átszúró szemkontaktust. És a legfőbb fegyvert: a hallgatást. Azt a nehéz csendet, ami megfojtja a másik bizonytalanságát, mielőtt még kimondaná a következő szót.

A kezdeti rettegést lassan átveszi a sötét, hideg magabiztosság. Ez a munkám, és átkozottul jó vagyok benne.

A sikernek pedig kézzelfogható súlya van. A kopott fiókban szaporodnak a vastag borítékok. A piros betűs felszólítások eltűnnek, a sárga csekkek befizetve hevernek a szemetes alján. A rozsdás hűtő polcai friss, lédús gyümölcsöktől és kézműves sajtoktól roskadoznak.

De a legdrágább luxus az idő.

A reggelek elcsendesednek. A nyirkos tenyerű, kapkodó káosz a múlté. Ott ülök Lara mögött a szűk konyhában, és lassú, ritmikus mozdulatokkal fésülöm a selymes tincseit. A puha, szövettel bevont hajgumi simán csúszik a szálakon, nem húzza a fejbőrét, nem pattan el a feszültségtől.

– Kész is, kincsem – suttogom, és szorosan a mellkasomhoz ölelem.

Lara felnevet a csendben, hátrafordul, és az apró, meleg tenyerével megsimogatja az arcomat. A torkomban nehéz gombóc gyűlik, de ezúttal a megkönnyebbüléstől.

Meg tudom csinálni. Képes vagyok megvédeni minket a sötétségtől.

*

Kitty képzési anyagai nemcsak a felszínt kapargatják. A kommunikációs modulok mélyre ásnak, egyenesen az emberi psziché rejtett, rothadó rétegeibe. A legfőbb lecke a maszkok olvasása. Pontosan tudnom kell, kivel hogyan kell sakkoznom, hogyan működik a mintafelismerés ebben a steril, elit gépezetben.

Mert a férfiak, akikkel a félhomályos asztaloknál szemben ülök, mind különböző mentális csapdák foglyai.

Amikor a célszemély a hallgatagok közé tartozik, és fuldoklik a saját, feszült csendjében, nem teszek fel kérdéseket. Csak előredőlök egy millimétert, és motivációs kijelentéseket csúsztatok a levegőbe. Jelen idejű, kemény igékkel operálok. Lépünk. Változtatunk. A szavak ritmusos löketként érik el a tudatát, és szinte látom, ahogy a válla megkönnyebbülten leereszkedik.

A túlaggodalmaskodóknál ez a taktika azonnali öngyilkosság lenne. Ők azok, akik órákig rágódnak egyetlen korty bor felett, a mondataikban pedig ott lüktet a folytonos bizonytalanság. Ha egy ilyennek azt mondanám, hogy „Csináld, ez a jó út!”, sarokba szorított állatként támadásnak venné a határozottságot. Velük finoman kell bánni. Két-három logikus opciót tálalok eléjük a sötétben, észrevétlenül, lágyan terelve a gondolataikat, egészen addig, amíg büszkén ki nem húzzák magukat, meggyőződve arról, hogy a zseniális döntés az ő fejükből pattant ki.

Aztán ott vannak az alfák. Velük esélytelen a finomkodás. Amikor egy ilyen férfi fúrja belém a tekintetét, a levegő megfagy a kristálypoharak felett. Nincs mellébeszélés. Tőmondatok. Csupa kemény ige. Most. Kell. Megbeszélve. Csináljuk. Hajtsuk végre. Kizárólag az ő fagyos, ragadozó szintjükön lehet versenyezni, pislogás nélküli, átszúró szemkontaktussal. Egyetlen tétova rezdülés, egyetlen elcsukló hang, és élve lemészárolnak.

És végül a legrosszabbak: a felelősség elől menekülők. Hataloméhes, pozíciójuk mögé bújó, gyáva alakok. Kismillió adat és makulátlan táblázat heverhet előttük, mégsem lépnek, mert rettegnek a következményektől. Arra várnak, hogy valaki más mondja ki helyettük a végszót, hogy utána legyen kit hibáztatniuk a bukásért.

Amikor egy ilyen férfival kell dűlőre jutnom, a levegő szinte ehetetlenül fojtogatóvá válik, a torkomat pedig kaparja a nyers, tiszta megvetés. Bármilyen abszurd, a kislányom egyetlen szótlan rezdülését ezerszer könnyebben és tisztábban olvasom a brooklyni nyomorban, mint ezeknek az eltorzult egójú alakoknak a vergődését a luxusvacsorákon.

És ha még a saját megrendelőm is egy ilyen gyáva, bizonytalan alakként ül le mellém... az maga a tiszta őrület határa. Olyankor a Kísérőnek kell átvennie a hatalmat. Anélkül, hogy a férfi egyáltalán rájönne, ki rángatja a szálakat.

*

Három hónap. Ötven vacsora. Harminc különböző téma.

A lila applikáció rideg statisztikája 5200 dollárt mutat. A számok gépies ritmusban pörögnek át a bankszámlámra, onnan pedig azonnal tovább: a szűk lakás bérleti díjára, a kötelező prémium ruhatárra, az óvodára és a tele hűtőre. A gépezet olajozottan, hibátlanul működik.

És pontosan ez benne a legveszélyesebb.

Amikor átlépem egy luxusétterem küszöbét, a pulzusom már nem ver gyorsabban. A tartásom fagyosan elegáns, a válaszaim kimértek. Hűvös láthatatlanságba burkolózom, és hagyom, hogy az intellektusom pont annyit csillanjon, amennyit a velem szemben ülő férfi elvár. Minden gesztusom kiszámított sakklépés. A Shadows szabályai észrevétlenül átvették a lélegzetvételem ritmusát.

Este, amikor a lakásban már pedáns rend uralkodik és Lara biztonságban alszik, megállok a fürdőszoba tükre előtt. A torkomból felszálló meleg pára vékony réteget von a hideg üvegre, finoman elmosva a vonalaimat. Nem is bánom. Ösztönösen elfordítom a fejem a saját tükörképemtől, attól az idegen sziluettől, amit egyre inkább csak egy jól funkcionáló, pénzre váltható eszköznek tekintek.

A rendszer elnyelt. Az a lány, aki három hónapja még a tehetetlenségtől fojtott hangon sziszegte a szavakat a telefonba, nyomtalanul eltűnt. Egy profi, hibátlan mechanizmus maradt a helyén, aki tökéletes kontrollt tart maga körül, miközben a bordái alatt napról napra tágul a néma, sötét űr.

Minden rendezett.

*

A luxusszálloda márványoszlopai magasodnak a térben. A The St. Regis előterének levegője nehéz a drága parfümök és a pöffeszkedő elegancia illatától. A cipőtalpam alatt érzem a rideg padló rezgését.

Thomas ott vár. Harmincas éveiben jár, a szabott öltönye vagyonokba kerül, az egész tartásából süt a manhattani elit éles fölénye. Amikor meglát, a szája sarkában sármos, mégis gúnyos mosoly jelenik meg. A szeme – két jeges, mindent mérlegelő lencse – azonnal végigsöpör rajtam. A tekintete szinte fizikai súllyal szögez a helyhez, végigmarva a bőröm a selyemruha alatt. Nincs helye bizonytalanságnak. Csak a túlélés van.

– Sugar – mondja. A hangja mély, kimért. Úgy ejti a nevet, mintha egy régen elvesztett feleséghez szólna, akitől már elhidegült. – Remélem, felkészültél egy kis manhattani infrastruktúra-elemzésre.

Kihúzom magam. A bordáim alatt vadul lüktet a vér, de a külső fegyelmem kikezdhetetlen. Az átvirrasztott éjszaka – a hídfejek, alagutak és fejlesztési tervek magolása – miatt maró szárazság égeti a szemgolyómat. Gyors, gépies mozdulattal nyúlok a táskámba a szemcseppért. Két villanásnyi pislogás, és a hűvös műanyag flakon már el is tűnik, még mielőtt a gyengeség legkisebb jelét olvashatná le rólam.

Thomas egy fél lépést tesz felém. A közelsége felkavarja a levegőt, a tekintete a réseket keresi a páncélomon.

– Tehát a szabályok... – kezdi halkan, fenyegető nyugalommal. – Nem szakítod félbe a mondatomat, és nem emeled fel a hangodat. Ugye?

A mosolyom mozdulatlan marad, csupán egy fokkal fagyosabbá válik.

– Nem szakítom félbe, és nem emelem fel a hangomat, uram – felelem, majd egyetlen kimért lépéssel kihátrálok a személyes teréből. – És nem ér hozzám, uram.

Thomas lassan bólint. A szeme sarkában elégedettség csillan, mintha egy sakkjátszma hibátlan nyitólépését igazolná vissza.

– Kitűnő – mondja, és bár a karját nyújtja, kínosan ügyel arra, hogy ne érjen hozzám. – Akkor kezdjük. A város nem vár.

Thomas a sötét kristálypohara felett az üvegfalon túl elterülő, kivilágított Manhattant pásztázza. A cégvezető mellette feszülten magyarázza a csomópont terveit.

– A költségek... – Thomas hirtelen felém fordítja az arcát. – Sugar, ön mit lát ebben a tervezetben?

A cégvezető meglepetten kapja fel a fejét. Thomas egyetlen kimért kézmozdulattal ad jelzést a folytatásra. A pulzusom a torkomban lüktet, de a memóriám már pörgeti is az éjszaka rögzített adatokat.

– A költségvetés túlzottan optimista, uram – lépek előrébb egyetlen ütemmel. A hangom sima és határozott. – Az alagútfúrásnál tizenöt százalékos többlettel kell számolni a talajviszonyok miatt. A dokumentáció ezt figyelmen kívül hagyta.

A cégvezető szeme összehúzódik. Nem hagyok neki teret.

– A forgalmi modellek elhibázottak. Az East Side csomópontjain a reggeli csúcsban tizenkét perces torlódás keletkezik, a tervezett burkolat pedig ezen a terhelésen legfeljebb öt évet bír. Hosszú távon ez megduplázza a karbantartási kiadásokat.

Thomas lassan felém fordul. A tekintetéből teljesen eltűnik a fölényes tónus; egy hűvös stratégiát mérlegel.

– Érdekes meglátás. A szája szélén elismerő mosoly jelenik meg. – Sugar, ön szerint tehát a minőség a prioritás, nem a gyors megtérülés?

– Az infrastruktúra stabilitása a cél, uram – válaszolok, a tekintetemet szilárdan az övén tartva. – A silány munka csak látszatmegoldás.

Thomas hátradől. A páncélom hibátlanul működik. A hideg intellektusom áttörhetetlen falat emel körém, amit ezen az estén kénytelenek tiszteletben tartani.

A hűvös éjszakai levegő élesen vág az arcomba, ahogy kilépünk a hotel forgóajtaján. A taxi nesztelenül várakozik. Thomas előrelép, és kitárja az ajtót. Nem ér hozzám, a jelenléte mégis fizikai súllyal nehezedik a lapockámra.

A sötét utcán valami megváltozik. Thomas testtartása ellazul, de a tekintete veszélyesen sötétté válik; egy pillanatra lekopik róla az üzletember, és előbukkan a férfi. Észreveszem a szemében a tüzet. Tetszem neki. Nemcsak mint egy hibátlan adatbank, hanem mint hús-vér nő.

Azonnal behúzom a vészféket. A lelkem köré húzott acélpáncél egyetlen milliméternyit sem repedhet meg. Megtorpanok az ajtó előtt.

– Ön imádni való, Sugar – suttogja, a nevemet ízlelgetve a nyelvén. A hangja sima, mint a csiszolt üveg, de a szavak alatt ott fortyog a nyílt vadászat.

A légzésem egyenletes marad, az arcom, mint a fagyott márvány.

– Köszönöm, uram. Megtiszteltetés volt – felelem tökéletesen sima, érzelemmentes hangon. Egy kimért bólintás, majd beülök.

Az ajtó tompa pattanással záródik, mint egy ketrec rácsa. Hátradőlök, és figyelem, ahogy Thomas sziluettje apró ponttá zsugorodik a visszapillantó tükörben.

Órákkal később a lakás nyomasztó csendjében állok. Jó ez nekem így, teljesen egyedül? – fut át az agyamon, miközben a levetett, méregdrága ruhát hajtogatom. Könnyebb lenne, ha lenne valakim? Ha egy férfi várna itthon?

A tekintetem a szűk konyhasarokra, majd a fürdőből makacsul csepegő, rozsdás csapra téved. Elképzelek ide egy férfit. Még egy embert ebben a lyukban. Akit kerülgetni kell. Akinek a cuccai elfoglalják az egyetlen szabad széket. Akire mosni kell, akihez igazodni kell, aki hirtelen beleszólna abba, mikor és hogyan veszem a levegőt.

Egy nehéz sóhaj szakad ki belőlem, ahogy végignézek a saját, zárt kis birodalmamon. A fenét kell nekem ide egy férfi.

Határozott mozdulattal előveszem a telefonomat, és hátradőlök a kopott széken. Nem egy megmentőt vagy egy társat keresek a kijelzőn; gyorsan bepötyögöm egy helyi vízszerelő számát.

*

Kedd este van. A szobát betöltő csendet a telefonom diszkrét, rövid rezgése töri meg.

Nem riadok fel, a pulzusom sem ugrik meg. Nyugodtan leteszem a kopott mesekönyvet az éjjeliszekrényre. Ösztönösen az ágy felé pillantok: Lara alig egy karnyújtásnyira tőlem alszik, békésen szuszog a nehéz takaró alatt.

A kék kijelző fénye átvágja a félhomályt. Egy automata rendszerértesítés helyett azonban Kitty közvetlen üzenete izzik a képernyőn:

„Owen 2. Sürgős.”

A szemöldököm kissé összefut. Új megrendelő – ez önmagában rutinfeladat lenne –, de az, hogy Kitty személyesen, a rendszeren kívül ír rám egy sürgős kóddal, szokatlan. Biztos valami ultragazdag, türelmetlen alak, akinek a cégnél senki sem mer nemet mondani.

Az ujjaim gépiesen, egyenletes ritmusban mozognak a hűvös üvegen.

„Egyetlen napot sem hagy felkészülni?” – küldöm el.

„A jelek szerint nem” – érkezik azonnal a válasz. – „Az előző kísérőjével nem volt elégedett. Magasak az elvárásai.”

„Rendben.”

A hideg professzionalizmus már nem egy nehéz, erőltetett maszk, amit magamra kell kényszerítenem; ez a második bőröm.

„A téma a divat” – villan fel Kitty újabb üzenete.

Divat. Egy gyors fejszámolás: szabástechnikák, textiltörténet, ikonikus kollekciók, divatházak fúziói és évszámok. Újabb adatbázis, amit az agyamba kell táplálnom. Tökéletes. Ha a fejem tele van rideg tényekkel, a velem szemben ülő férfi nem egy nőt fog látni, hanem egy áttörhetetlen, intellektuális falat, amin képtelen fogást találni.

„Elvállalod?” – kérdezi Kitty. A kérdés puszta formalitás, és mindketten tudjuk.

Ránézek a mellettem lévő ágyra, Lara apró, békés alakjára. A bankszámlám már stabil, de ezt a szintet továbbra is fenn kell tartanom. Semmit sem bízhatok a véletlenre.

„Igen” – pötyögöm be, határozottan, pont nélkül.

Felállok, és nesztelen léptekkel az asztalhoz megyek. Halkan felnyitom a laptopot. A kijelző fénye élesen megvilágítja az arcomat a sötét szobában. Az éjszaka hosszú lesz, de engem már nem rémít a feladat.

Én uralom a játékot.

*

Az éjszaka közepe van. A szűk teret csak a laptop hűvös, kék fénye világítja meg. A kijelzőn lüktetve pörögnek a képek: vörös szőnyeg, kifutók, vakufények.

Az agyam már nem egyszerűen adatokat rögzít, hanem fegyverarzenált épít. Színészek, influencerek, ikonikus divatházak fúziói. Gyapjú, selyem, bársony. A megrendelőnek a megjelenés nem holmi esztétika, hanem nyers, kíméletlen hatalom. Nekem pedig a divat nem a nőiesség megélése, hanem egy újabb, áthatolhatatlan páncél, amit magamra húzhatok.

A mechanizmus készen áll. Lecsukom a gépet.

Alig két órát aludtam. A koponyám mélyén tompa nyomás lüktet a kimerültségtől, de a belső órámnak nincs kegyelme.

– Ébredj, kicsim – érintem meg Lara apró vállát.

A reggel gépies rutin. Gyors fésülködés, két apró copf.

– Ruhát akarok felvenni! – jelenti ki makacsul, a virágos pamutruhára bökve.

Nincs energiám vitatkozni a hűvös kinti idő miatt; egyszerűen egy vastag jégeralsót húzok a lábaira, majd rá a ruhát. Elégedetten mosolyog.

Az utcán a nyirkos levegő azonnal arcul csap. Hogy ne késsünk el az óvodából, a karomba emelem. A súlya húzza a fáradt izmaimat, de a nyakamba fúródó apró arca és a meleg lélegzete erőt ad. Kéne egy autó – lüktet a fejemben a lépteim ritmusára. A pénz már megvan rá a bankszámlán. Csak épp jogsim nincs.

A visszavezető út elmosódik. Amint hazaérek, lerúgom a cipőmet, és kabátostul az ágyba zuhanok. A sötétség azonnal magával ránt.

A telefon ébresztője kegyetlenül vág bele az álomtalan kómába. A testem ólomnehéz, a torkom száraz.

Felülök, és reflexből tárcsázom a dadát. A hangom azonnal kitisztul: sima, professzionális, fegyelmezett. Egyeztetjük a ma esti felügyeletet.

Már indulok is vissza az óvodába. A gyomrom most jelzi először, hogy egész nap üres volt, de a fizikai szükségleteimet már rég megtanultam háttérbe szorítani.

Hazafelé megállunk a sarki árusnál két hot dogért. A papírzacskó melege jólesően zsibbasztja a hideg ujjaimat. A szűk konyhaasztalnál ülünk. Lara izgatottan bontja ki a papírt, majd határozott mozdulattal kitolja a virslit a tálca szélére.

– Én csak a kiflit kérem a szósszal! – közli ellentmondást nem tűrően.

Csendben figyelem, ahogy a maszatos kis ujjaival tépi a puha tésztát. Ez a makacs, gyermeki logika azonnal visszaránt a valóságba. Mellette nincsenek rejtett csapdák, nincsenek elvárások, amik elől menekülnöm kéne. Lassan beleharapok a nekem maradt, érintetlen virslibe. Az étel meleg, a szoba csendes.

Az elmém megnyugszik egy pillanatra, miközben a háttérben már halkan kattognak a ma esti szerep, és az új, titokzatos ügyfél, Owen szabályai.

*

Végigsimítok a sötétkék, egyedi szabású kosztümöm hajtókáján. A tükörből egy jéghideg, érinthetetlen nő néz vissza rám. A hajam feszes kontyban, a sminkem minimális. Az elme éles, minden adat a fejemben van. Készen állok.

Lent a nappaliban Esther sötét bőre szinte ragyog a folyosó meleg fényében, a csuklóján fagyöngyök csilingelnek. Lara kacagva fúrja az arcát a lány színes, hippi ruhájába. A mellkasomat egész nap szorító abroncs enged egy keveset. A kémia azonnali köztük.

– A vacsorája a pulton – mondom Esthernek, és felkapom a táskám. Biztonságban van, nyugodtan mehetek.

Tíz perccel később már a sötétített üvegű fekete taxi hátsó ülésén ülök. A Shadows sofőrje – egy idősebb, őszülő férfi – már régi ismerős.

– Izgulsz? – töri meg a csendet a visszapillantó tükrön keresztül. A hangja barátságos, mentes minden ítélkezéstől. Ő pontosan tudja, mi a feladatom, és sosem keveri össze a luxusprostitúcióval.

– Kétlem, hogy meg tudnának lepni – felelem röviden.

A fék halkan megcsikorog egy piros lámpánál.

– Mi a ma esti téma? – kérdezi könnyedén, miközben rám pillant a tükörből.

– Divat. – Egy apró, vonakodó mosoly szökik az arcomra.

A férfi halkan felnevet, miközben ráhúzza a kormányt a luxuséttermekkel szegélyezett sugárútra.

– Akkor vigyázz. Az ördög mindig Pradát visel.

Nem válaszolok, de a feszültség egy pillanatra kioldódik a vállamból. Befeszítem a figyelmem, és hagyom, hogy az elmém rákapcsoljon a magolt adatokra.

A gumiabroncsok súrlódása jelzi, hogy megérkeztünk az étterem fekete márványhomlokzata elé. Mivel a fuvart a rendszer automatikusan rendezi, egyetlen bólintással búcsúzom, és kilépek a hűvös esti levegőre. A tartásom azonnal felveszi a megszokott páncélt: a gerincem egyenes, a vállaim mozdulatlanok.

A férfi alig két méterre áll tőlem.

Még meg sem szólal, de a levegő már megváltozik körülötte. A fejemben cikázó adatok helyét egyetlen másodperc alatt kisöpri a nyers, zsigeri valóság. Szokatlan, vöröses szakálla vad kontrasztot képez a kíméletlen vonásaival, a kék szemei pedig olyan mélyek és áthatóak, mint egy fagyos, északi fjord.

A hatodik érzékem egyetlen éles, hideg villanással küldi a vészjelzést az agyamnak: Ő nem egy egyszerű Alfa. Ez a férfi ragadozó.

– Üdv – veti oda anélkül, hogy rám nézne. A tekintete a csuklójára szegeződik, mintha az órája másodpercmutatója mindennél fontosabb lenne.

– Uram – felelem fagyos eleganciával.

Igazít egyet a sötét mandzsettáján, majd lassan felém fordítja a fejét.

– A nevem Maximilian Sterling – mondja kimérten. – Az ügyfeleim Maxnak hívnak. A „Sugar” becenév nem tetszik. Mi a teljes neved?

A nyers, könyörtelen határozottság egy pillanatra kizökkent az előre felépített szerepemből.

– Ariana Sugar Lewis. – A hangom sima, de a nevem kimondása valamiért mégis védtelenné tesz előtte.

– Ariana. – Ízlelgeti a szót, miközben a tekintete nehéz, ólmos súllyal halad végig az arcomon. Nincs benne olcsó vágy, csak egy hűvös, elemző sötétség, ami egyenesen a bőröm alá hatol. – Remélem, felkészültél.

– Igen, uram.

Egyetlen, alig észrevehető fejbiccentéssel jelzi az irányt, megfordul, és elindul a tompán megvilágított üvegajtó felé. Nem kérdez, nem vár. A teste mintha saját gravitációval bírna; szinte akaratlanul is engedelmeskedve követem a széles hátát.

Ahogy átlépjük a küszöböt, az étterem fojtogató luxusa azonnal magába nyel. A falakat borító sötét faburkolat és a méregdrága, nehéz parfümök illata olyan atmoszférát teremt, ami a gyengébbeket azonnal térdre kényszeríti.

Max hirtelen megtorpan. Kis híján a hátának ütközöm, a lélegzetem a torkomon akad.

– Oda. – A hangja mély, rezonanciája egészen a bordáimig hatol, miközben egy árnyékos, üvegfal melletti asztal felé int.

Nincs előzékeny asztalhoz kísérés. Csak egy nyers parancs.

Megindulok a kijelölt hely felé. Minden egyes lépésemnél érzem a tarkómon a tekintetét. Nem a formáimat méricskéli. Ez a pillantás hidegen, birtokolva követ. Olyan fizikai nyomással nehezedik a vállamra, mintha mázsás súlyt cipelnék.

Az eddigi taktikám, a tökéletesre fejlesztett, árnyékba olvadó láthatatlanságom azonnal csődöt mond mellette. A játéktábla felborult, és a szabályokat mostantól egyértelműen ő írja.

*

Ahogy odaérünk az asztalhoz, a levegő megfagy. A sötétkék bársonyszékeken két nő ül: Isabella és Elena. A szakma két hírhedt tervezője. Éjfekete selyemruháik fegyverként simulnak a testükre. A pillantásuk pengéje végigcsúszik az én egyszerű kosztümömön. Pontosan tudják, mi a szerepem. Nem vagyok a riválisuk. Csak a humán adatbank vagyok, akit a mellettük magasodó férfi a csatatérre hozott.

Az asztal közepén matt fekete porcelánon sorakozik az előétel. Füstölt szarvasgomba-krém, ehető arannyal meghintett kaviár és hajszálvékonyra szelt nyers hal. A sós, jéghideg illat émelyítően keveredik a nők nehéz parfümjével.

– A tavalyi kollekciónk – búgja Isabella, vörös körmével a kristálypohár peremén dobolva. – A textúrák és tónusok szimfóniája volt. Kompromisszumot nem tűrő művészet.

A kezem lassan a vizespoharam hűvös szára köré fonódik. Nem rájuk nézek. A tekintetemet egyenesen Maxre irányítom.

– A kereslet messze elmaradt a várakozásoktól, uram – metsz át a hangom a csenden. – A hideg tónusok és a kényelmetlen vágások kevesek számára praktikusak. A számok huszonkét százalékos visszaesést mutatnak az utolsó negyedévben.

Elena gúnyosan felnevet.

– A művészet nem a praktikumról szól, kedvesem.

Villámmal a számba terelek egy falatnyi nyers, sós tengeri halat. Egyetlen arcizmom sem rezdül, miközben egy korty szénsavas vízzel, némán nyelem le az iszapízű luxust.

– A piaci részesedés viszont igen – felelem sima hangon. – A kampányokban a divatikonok még decemberben is a meleg tónusokat keresik. Ha a darabok nem alkalmazkodnak ehhez, a kollekció halva születik. Nulla eladás, nulla hatás.

Elena keze megáll a levegőben. Max, aki eddig néma sziklaként uralta az asztalfőt, megmozdul. A mutatóujja lassú, mértani pontosságú mozdulattal csúszik végig a pohara peremén. A gesztusban olyan leplezetlen fenyegetés lappang, hogy Isabellának jól láthatóan a torkán akad a levegő.

Max lassan, ragadozó nyugalommal felém fordítja a tekintetét.

– Folytassa, Ariana.

Egyenesen a szemébe nézek. A negyedéves jelentések, a beszakadt görbék és a mínuszok gépfegyvertűzként záporoznak az ajkamról. Pontos százalékok. Tiszta, kegyetlen tények.

Isabella nyakán vörös foltok ütnek ki a felháborodástól. Előredől, a széke élesen megcsikordul.

– Ezek belső adatok! Honnan tudhatja ezeket egy...

– Minden adat nyilvános, Isabella. Csupán tudni kell, hol keresse az ember – vágok a szavába, a mosolyom metszően angyali. – A formatervezés mellett talán érdemes lenne a pénzügyi elemzéseket is átlapozni.

A csend halálos. Max a csuklóján villanó platinaórára pillant.

– Akkor várom az új kollekciót – jelenti ki hűvösen. Még csak rájuk sem néz. Ezzel virtuálisan elvágta a két megsemmisült nő torkát. Nem kéri őket. Utasít.

Az étterem üvegfalán túl felvillan egy fekete autó fényszórója. Húsz óra nulla nulla. Fegyelmezett mozdulattal tolom hátra a székem, és felállok. A testtartásom tökéletesen zárja a teret.

– Távozom.

Max nem bólint. Csupán a szemeiben ülő sötét, elemző mélységgel nyugtázza a teljesítményemet.

Sarkon fordulok. A tűsarkam ritmusos kopogása kísér a kijárat felé. Ahogy feltépem az ajtót, és kilépek az éjszakai, hűvös levegőre, a tüdőm végre kitágul. Mélyet, mohót szippantok a szmogos, de szabad oxigénből. Az álarcom a helyén maradt.

*

A taxi ajtaja tompán puffanva záródik be mögöttem. A sötétített üveg mögött végre egyedül vagyok, elvágva a külvilágtól. Hanyatt dőlök a hátsó bőrülésen, és a tüdőmből egyetlen, hosszú sóhajjal szakad ki az egész este feszültsége.

És vele együtt – a Kísérő fagyos eleganciáját egyetlen másodperc alatt romba döntve – egy apró, de annál határozottabb böfögés is.

A rekeszizmomat szorító görcs azonnal kioldódik. A visszapillantó tükörben látom, ahogy a sofőr felhúzza az őszülő szemöldökét, és némán, pobálva elrejteni a vigyorgását, fürkészi az arcomat.

– Fogalmam sincs, mit ettem – suttogom rekedten, inkább csak magamnak, és lehunyom a szemem. A számban még mindig ott kísért a sós, iszapos utóíz.

– Csak nem valami túlárazott, nyers tengeri csoda? – kérdezi a férfi, miközben lágyan a gázra lép, és a taxi besimul a manhattani forgalomba.

– De. Ehető aranyfüsttel – felelem, és ahogy kimondom, a helyzet abszurditása miatt egy fáradt, igazi mosoly húzódik a számra. – Borzalmas volt. Mintha egy akvárium alját nyaltam volna ki.

A sofőr most már hangosan, őszintén felnevet.

– Az ilyesmit mindig nehéz lent tartani. Főleg, ha közben a világ urait kell helyretenned, és úgy kell tenned, mintha élveznéd. Túlélted a vizsgát?

– Hiba nélkül. Bár a végén azt hittem, a két tervezőnő felgyújt a szemével. A megbízóm... – Egy pillanatra megakadok. Max sötét, elemző tekintete újra felvillan a retinámon. Lassan kifújom a levegőt. – A megbízóm nem a szokványos kategória volt.

A férfi bólint, mintha pontosan értené, milyen nehéz súlyt cipelek a vállamon egy-egy ilyen este után. Nem kérdez többet. Ehelyett a műszerfalhoz nyúl, és határozott mozdulattal feltekeri a rádiót.

Nem valami visszafogott, andalító jazzt vagy komolyzenét tesz be, ami illene a luxusautóhoz. Egy lüktető, vidám, nyolcvanas évekbeli popdal robban be a hangszórókból. A basszus könnyed, a dallam pofátlanul harsány és életvidám.

A zene azonnal elmossa az étterem fojtogató, vizsgadrukkos hangulatát. Az ablakon túl elmosódott csíkokká válnak a neonfények. Még mindig a gyomromban érzem azt az ehetetlen kaviárt, és a bőrömön Max pillantását, de a hátsó ülésen, ebben a harsány, vidám zajban, egy pillanatra újra kapok levegőt.

*

Húsz perccel később a kulcsom halkan kattan a zárban. Ahogy belépek a félhomályos előszobába, a szobából halk motoszkálás szűrődik ki. Esther a szőnyegen térdel, és épp színes műanyag építőkockákat szór bele egy üres pelenkás dobozba. A mozdulatai óvatosak, próbálja tompítani a zajt.

– Minden rendben? – suttogom.

Esther felnéz, a csuklóján megkoccannak a fagyöngyök.

– Csend és béke – feleli lágyan.

Az arcomat egész este gúzsba kötő, merev páncél hirtelen megreped. A szám sarka egy apró, de végre valódi mosolyra húzódik.

– Köszi. Mennyivel tartozom? – nyúlok a táskám felé.

– Semmivel! – suttogja hevesen, és tiltakozva felemeli a kezét. – Mindig is akartam egy húgicát. Csak hívj, ha kellek.

– Kedves tőled – felelem halkan.

Esther nesztelenül elbúcsúzik. Ahogy az ajtó a helyére kattan, a csend azonnal ólmos súllyal nehezedik a vállamra. Lelököm a lábamról a cipőt. A talpam lüktet, a lábujjaim zsibbadnak a harisnya alatt, de ez a fájdalom csupán egy kiszámítható tényező. Egy adat, amit az agyam rögzít, majd félretesz.

A komódra dobott táskámban hirtelen felvillan a telefon kijelzője, éles fényt vetve a sötét fára. A lila ikon pulzál a képernyőn.

Ötcsillagos értékelés.

Ránézek a rideg fényre. A szám szeglete egy pillanatra elégedetten húzódik felfelé. Az öt csillag a bizonyíték: a gépezet ma este is hibátlanul futott. Sugar csúcsteljesítményt nyújtott. Max Sterling pontosan ezt várta el a pénzéért.

Eszembe jutnak azok a fagyos, ragadozó szemek, és a levegőt meggörbítő, súlyos jelenléte. Kamaszkoromban talán még megdobbant volna a szívem egy ilyen férfiért. Most viszont pontosan tudom, hol a helyem: az ő valóságában a barátnők tökéletes, gazdag modellek, én pedig csak egy fizetett illúzió vagyok az asztalnál. És ez így van jól. Én tartom a kontrollt.

Odalépek a kétszemélyes ágyhoz. Lara az egyik oldalon alszik, szorosan a felszerelt rácstámaszték mellett, ami megóvja a leeséstől. A légzése egyenletes, apró mellkasa ütemesen emelkedik és süllyed a takaró alatt.

Fölé hajolok, hogy megsimítsam az arcát, de hirtelen megcsap a saját ruhám illata. A sötétkék szövet mélyen magába szívta a luxusétterem, az aranyfüstös kaviár és Max Sterling fojtogató parfümjének szagát. Ez a nehéz, idegen, tolakodó illat egyetlen pillanat alatt beszennyezi a szoba biztonságos, otthonos levegőjét.

A feszültség azonnal visszakúszik a tüdőmbe. A mosoly lehervad az arcomról.

Kinyomom az alkalmazást, a lila fény kialszik. A csupasz, sötét konyhasarokba lépek. Kinyitom a csapot, és vizet öntök egy üvegpohárba. A kezem a sötétben tökéletesen mozdulatlan, de a bordáim mögött tátongó űr jéghideg.

*

Az elmúlt hetek egyetlen, feszes körforgássá csomósodnak. Vacsorák, adatok, kék kijelzőfény. Egyik nap tech-startupok, másnap a sósvízi gyöngyök kémiája vagy épp tőzsdei manipulációk. A fejem tökéletesre kalibrált adatbankká vált, ahol minden információ a megfelelő polcra kerül. A velem szemben ülő férfiak méregetnek, de a falaim áthatolhatatlanok. Hideg vagyok, mint az üveg, és pontos, mint a stopperóra.

A sötét, csendes konyhában hirtelen megrezdül az asztal. A lila ikon pulzál a kijelzőn. Felemelem a telefont; a fém ház hűvösen simul a tenyerembe.

Owen 2.

Max. Visszatért.

Egy pillanatra megakad a levegő a tüdőmben. A Kísérőket ritkán kérik vissza kétszer ugyanazok a prémium ügyfelek; a változatosság a luxus része. A szemöldököm kissé összefut, de ahogy a meglepetés elül, az agyam azonnal a helyére teszi a darabkákat. Persze, hogy engem akar. A múltkori vacsorán gépfegyverként használt a két tervező ellen. Hibátlanul teljesítettem, ő pedig szereti a hatékony eszközöket.

Gépiesen pörgetem tovább az üzenetet.

„Selyemtermelés. A technológia és a tradíció kapcsolata.”

A sor alján ott a villogó vörös dátum. Határidő: 48 óra.

Két nap. A legtöbb megbízásnál jó, ha huszonnégy órát kapok. Negyvennyolc óra egyenesen luxus. Az asztal fája rideg a könyököm alatt, ahogy előredőlök. A pillanatnyi zavar nyomtalanul elpárolog belőlem, a helyét azonnal átveszi a jéghideg, fókuszált profizmus, ami mindig megment. Nem fogom hagyni, hogy a férfi emléke – az a ragadozó kék tekintet és a teret meggörbítő aurája – kizökkentsen.

A vizuális memóriám máris készen áll a kategorizálásra: a hernyók biológiája, a szövőműhelyek tradíciói, a modern szövetek mikroszkopikus szerkezete. Magam elé húzom a füzetemet. A kezem egyáltalán nem remeg. Ha Max a selyemről akar beszélni, én leszek a téma vitathatatlan szakértője.

A tollammal határozott, éles betűkkel írom a lap tetejére: Selyem.

A gépezet újraindul. Negyvennyolc órán át ismét Maximilian Sterling játékszabályai szerint lélegzem.

*

A lila kijelző felvillan a tenyeremben: a klub autója megérkezett.

Az út nesztelen. A luxusautó sötétített üvegei mögött a város zaja teljesen kint reked, csak a neonfények elmosódó csíkjai emlékeztetnek a külvilágra. A jármű megáll egy épület előtt, ami nem hivalkodik cégérrel, de üvölt róla az elérhetetlen gazdagság. Ez egy sötétített üvegből és csiszolt, fekete márványból emelt erődítmény. Belátni nem lehet, csak sejteni az üvegfalsor mögött táncoló, aranyló fényekből áradó luxust.

A sofőr ajtót nyit. Kilépek a hűvös, esőillatú éjszakai levegőre, és a tartásom azonnal felveszi a megszokott üzleti páncélt. A merev szabású, ezüstszürke kosztüm – Kitty legújabb választása – szigorúan követi a vonalaimat. Profi vagyok. Egy hibátlan eszköz a sakktáblán.

Max a márványlépcső alsó fokán vár. Mozdulatlanul áll, mégis vibrál körülötte a levegő. A makulátlan sötét öltönye, a gondosan ápolt vöröses szakálla és az őt körülvevő fanyar illat – frissen vágott cédrus és drága whiskey – azonnal elnyomja az utca szagait.

Amint közelebb érek, rám emeli a tekintetét. A szemei még mindig a jéghideg, sötétkék északi vizeket idézik, tele fenyegető mélységgel.

Max szinte semmit sem beszél. A némasága mégis súlyosabb mások ordításánál. Üvölt róla a kíméletlen üzletember, az a letaglózó hatalom, ami térdre kényszeríti a versenytársakat.

De van benne valami más is.

Ahogy végigmér, a hatodik érzékem némán, mégis élesen jelez a bőröm alatt. Ez a férfi multimilliárdos, de egyáltalán nem az én zsánerem. Nem is érzem úgy, hogy klasszikus értelemben vadászna rám, ahogy a hatalmuktól megrészegült, unatkozó kliensek szoktak. Csak... más. Egy megmagyarázhatatlan, rejtett réteg húzódik meg a kifinomult felszín alatt. Egy zsigeri anomália, ami miatt az ösztöneim azonnal felébrednek a közelemben. Még nem tudom, mi az, de pontosan tudom, hogy veszélyes.

– Üdv – veti oda fagyosan.

– Uram – felelem tökéletes, gépies nyugalommal.

Belépünk. Az étterem fojtogató atmoszférája azonnal bekebelez minket. A levegő sűrű a fűszeres parfümöktől, amit csak a méregdrága kristálypoharak pengeként hasító csilingelése vág át időközönként. A pincér nesztelen árnyékként siklik az asztalunkhoz, és teletölti a poharam. Végre szénsavmentes víz. A pohár párás, hűvös felülete azonnal a fókuszba ránt, ahogy az ujjaim rázáródnak.

Készen állok.

Az asztal közepén éjfekete kaviár és ehető arannyal hintett nyers hússzeletek terpeszkednek. A sós, véres illat émelyítő; a villám érintetlenül pihen a porcelán mellett.

A velünk szemben ülő két férfi megviselt arca kilóg ebből a selyembe zárt világból, de az ingükön lévő diszkrét logók mindent elárulnak: a legnagyobb globális beszállítóhálózat fejei.

Max túl szorosan ül mellettem. A testhője, a nyers, fás illata átszivárog a ruhám vékony anyagán, és valami szokatlant indít el bennem. Egy sosem tapasztalt kényszer kezd lüktetni a véremben. Nemcsak túl akarom élni ezt a vacsorát. Le akarom nyűgözni.

– A költségek meredeken emelkednek – morogja az idősebbik beszállító. A villája idegesen a porcelánhoz koccan. – A tengerentúli logisztika tarthatatlan, Max.

A memorizált adatok és elemzések azonnal életre kelnek a fejemben.

– Kivéve, ha megszüntetik a szállítást – lépek be a szünetbe. A hangom metszően tiszta, és saját meglepetésemre is ellenállhatatlanul magabiztos. – Nem a behozatallal kell bajlódniuk, hanem a helyi előállítással.

A két férfi úgy hallgat el, mintha elvágták volna a torkukat.

Max lassan oldalra billenti a fejét, sötétkék tekintete szinte átégeti a bőrömet.

– Itt? – kérdezi hitetlenkedve a logós inges. – Manhattanben?

A gát átszakad. A számok gépfegyvertűzként zúdulnak az asztalra.

– Vertikális farmok a felhagyott ipari negyedekben. Szintetikus fehérjeszálak tenyésztése zárt laboratóriumokban. A szállítási költség nullára csökken, a haszonkulcs az első év végére negyven százalékkal nő.

Pengeéles logika. Tények, amelyek nem ismernek ellentmondást. De ahogy kimondom az utolsó szót, megérzem a mellettem sűrűsödő feszültséget. Max szemében felizzik valami, a levegő pedig valósággal megfagy.

A felismerés jéghideg vízként zúdul a nyakamba: nem pusztán adatokat közöltem. Stratégiát alkottam. Átvettem az irányítást az asztala felett.

Túlléptem a hatáskörömet. A Kísérő szabályzata szigorúan tiltja az állásfoglalást.

A hűvös, érinthetetlen álarc fájdalmas csattanással pattan vissza az arcomra, elfojtva a feltörekvő szakmai pánikot.

– Természetesen ez csupán egy elméleti modell – fejezem be halkan, visszahúzódva a megszokott, gépies mederbe. A tekintetemet a hófehér asztalterítőre szegzem.

Max mozdulatlanul ül mellettem. Nem szól.

A csendet a két beszállító feszült ötletelése töri meg.

– A brooklyni kikötő melletti raktárak... – motyogja az idősebbik.

– Vagy a queens-i ipari park. Behozhatjuk a német gépsorokat...

Megrogytak a tények súlya alatt. Én némán ülök, és a tányérom szélén lévő köretből gépies falatokat emelek a számhoz, nehogy egyetlen rezdüléssel is eláruljam a belső feszültségemet. Max továbbra is hallgat. Komótosan megforgatja a vörösbort a poharában, és a partnereit figyeli. A hallgatása mindent ural.

A vacsora végén a beszállítók némán bólintanak. Megadják magukat.

Max lassan leteszi a poharat, és felém fordul. A gerincem megfeszül. Várom a hideg, metsző helyreigazítást a protokoll megsértése miatt.

– Ez jó volt – mondja.

A szavai fagyos szikraként pattannak le a levegőben. A mély, rezonáló hangja nem klasszikus dicséret, hanem egy nyers tény közlése.

Pislogok egyet. A döbbenet olyan erővel vág mellbe, hogy életemben először felemelem az állam, és egyenesen belenézek a szemébe. Az északi fjordok jéghideg mélysége most nem fenyeget, hanem... tanulmányoz. Pillantása lassan végigsiklik rajtam – de nem a formáimat méri, hanem azt az elmét kutatja, amivel ízekre szedtem a partnereit.

Nem inti a helyére a Kísérőt. Elismer.

– A következő alkalommal adjon bele kihívást is – folytatja, miközben a szája sarka egyetlen millimétert sem rezdül. – Ne legyen ennyire könnyű a győzelem.

Kihívás? Az agyamban azonnal új algoritmusok kezdenek pörögni, miközben minden porcikám tiltakozik ez ellen a veszélyes játék ellen.

– Rendben, uram – felelem acélos hangon, noha a légcsövemben gombóc feszül.

Fegyelmezetten feltolom magam az asztaltól. A mozdulatom kimért, hűvös. Egyenes háttal, feszes léptekkel indulok meg az étterem sötétített üvegajtaja felé. Ahogy kilépek a kinti éjszakai hidegbe, tudom, hogy a játékszabályok végérvényesen megváltoztak: Max ezentúl nemcsak néma pontosságot vár el.

Neki a harc kell.

*

A taxi ajtaja tompa puffanással záródik be mögöttem. Csak amikor a jármű finoman meglódul, és a sötét hátsó ülésen végre egyedül maradok, engedem ki a tüdőmben rekedt, nehéz levegőt.

A sofőr a visszapillantó tükörbe pillant. A tekintete barátságos, mentes minden gúnytól.

– Na, hogy bírtad? Mi volt a téma ma este? Ipari hálózatok?

Megigazítom a kosztümöm hajtókáját, miközben a szám szélén egy fáradt, de őszinte mosoly fut át.

– Fogalmam sincs, mit ettem. Valami arannyal futtatott, halálra fűszerezett borzalom volt. De elképesztő, milyen bonyolult világ ez az ipari divat... – rázom meg a fejem, miközben a feszültség lassan lecsorog a vállamról.

A sofőr elneveti magát.

– Hát igen, a milliárdosok szórakozása. Pihenj egy picit, hamar otthon vagyunk.

Bólintok, és a sötét ablaknak támasztom a fejem. A város fényei elmosódott ostorcsapásokként suhannak el mellettem, de a fejemben kaotikus örvényként kavarognak a gondolatok. Kitty sémái csődöt mondtak. Maximilian Sterling nem egy újabb kiszámítható alfa. Ő egy csendes, mindent elnyelő fekete lyuk.

A taxi váratlanul, élesen bevesz egy kanyart.

A centrifugális erő balra lök az ülésen. A finom anyaga megfeszül, a combjaim pedig szorosan egymáshoz súrlódnak.

A tüdőmből egyetlen, fojtott zihálással szakad ki a levegő. A szemeim hatalmasra nyílnak a sötétben. A körmeim reflexszerűen belemarkolnak a bőr kárpitba.

Egy forró, lüktető hullám fut végig a gerincemen, egyenesen lefelé. A combjaim között fojtogató, nedves forróság ébred.

Mi a franc?!

A bőröm egyetlen másodperc alatt lángra kap. A forróság maró hullámként önti el a nyakamat, és kúszik fel az arcomra. A gyomrom görcsbe rándul a felismeréstől. Kapkodva elfordítom a fejem, és a kinti, hűvös üvegre meredek.

Ilyen nincs.

A sötét autóban ülve hirtelen egy fojtott, hitetlenkedő nevetés szakad fel a torkcomból. Hozzá nem illő, rekedt hang, ami azonnal elhallgat. Évek óta az első alkalom, hogy a testem életjelet ad magáról egy férfival szemben... és ez a férfi az? Miért most? Miért ő?

Veszek egy reszkető levegőt, és az állkapcsomat olyan erővel szorítom össze, hogy megfájdulnak a fogaim. Szó sincs holmi olcsó, ponyvába illő vonzalomról. Én nem ilyen vagyok; nem engedhetem meg magamnak, hogy egyetlen sötét pillantás térdre kényszerítsen.

Akkor miért veszítem el mellette a talajt? Miért vált ki belőlem olyan zsigeri reszketést, amit eddig soha, egyetlen kliensnél sem tapasztaltam?

A bőrömön még mindig ott ég a steril étterem levegője, a torkomban pedig a tehetetlenség íze lüktet. Ott marja az elmémet a legsötétebb, legfájóbb kérdés: Vele van a baj? Vagy én törtem meg valahol olyan mélyen, hogy a gondosan felépített, áthatolhatatlan álarcom már egyetlen pillanat alatt darabokra hullik?

*

A zár halkan kattan. Átlépek a küszöbön, és a saját, sötét lakásom csendje azonnal rázárul a külvilág zajára. Megfeszült vállaim milliméterenként ereszkednek lebb.

Esther a szűk előszobában vár. A levendula és a meleg pamut megszokott illata lengi körbe. Szó nélkül lép hozzám, és átkarol. A tenyere forrósága átsüt a selyemruhám vékony anyagán.

– Csend és béke van – suttogja, miközben körmei finoman végigszántanak a hátamon.

Egy apró sóhaj szakad fel belőlem. A gerincem mentén futó görcs engedni kezd.

– Remek – suttogom. Az ólmos fáradtság most, hogy biztonságban vagyok, a csontjaimig hatol.

Amint az ajtó tompa puffanással záródik a dada mögött, a fürdőszobába megyek. A szűk selyemruha némán hull a csempére. Beállok a zuhany alá, és megnyitom a csapot.

Langyos. Hagyom, hogy a víz az arcomba verjen. És ekkor, minden átmenet nélkül, elerednek a könnyeim. Nem zokogok, csak némán nyelem a sós vizet, ami a zuhany vízsugarával együtt csorog le az államon. Az évek óta tartó, gépies merevség hirtelen megroppan bennem a párás levegőben. A bőröm szinte sajog. Üvölt a gyengédségért. Egy érintésért, amit már olyan régen megtagadtam magamtól.

Nevetséges, hogy pont most, egy ilyen este után tör rám ez a mardosó éhség. Max Sterlinghez ennek az égvilágon semmi köze. Nem őt akarom. Csak egy test vagyok, ami vakon reagál a stresszre, a nyomásra és az évek óta tartó magányra. Nincs benne semmi sorsszerű. Puszta biológia, amit az agyam tökéletesen a helyén tud kezelni.

Negyed órával később, nedves hajjal, egy vastag köntösbe burkolózva lépek be a hálószobába.

A komódon hagyott telefon kijelzője hirtelen felvillan, éles, kékes fénnyel hasítva bele a félhomályba. Odalépek. A képernyőn egy lila ikon lüktet, alatta egy ötcsillagos értékelés.

„Remekül felkészült.”

Owen 2. Max Sterling fedőneve a rendszerben. A gépezet forog tovább.

Mielőtt lezárnám a képernyőt, a készülék újra rezzen a tenyeremben. Egy újabb értesítés. Ugyanattól az azonosítótól.

Szeptember 4. Egyetlen hónap múlva. Újra lefoglalt.

A torkomban dobogó pulzust lassan lenyelem. Szorosabbra húzom a köntösöm övét. Kell a pénz. A rezsit, a biztonságot és a túlélést nem az elveim fizetik. Céges felvásárlások, divatmagazinok… a következő téma máris elkezd körvonalazódni az elemző agyamban. Sterling talán azt hiszi, ő irányít. De a következő asztalnál a biológiám már nem fog közbeszólni.

*

A következő hetek a rutin olajozott ritmusában telnek. Szeptember negyedikéig minden percem be van osztva. A konyhaasztalnál ülök, a laptop kék fénye hidegen veri telibe az arcomat. A bögrémben a kávé már órák óta kihűlt, de a savas, fekete korty teszi a dolgát. Akvizíciós mutatók, idegen nevek, piaci grafikonok – csak nyers adatok, amiket szisztematikusan, hideg fókusszal táplálok az agyamba. Nincs stressz, csak felkészülés.

Minden második este újabb étterem, újabb öltönyös idegen. Amint átlépem a nehéz, hangszigetelt ajtókat, a professzionális mosolyom a helyére kattan.

Ezek az esték könnyűek. Nincs teret görbítő, ragadozó jelenlét, nincsenek a vesébe látó, veszélyes kék szemek. Csak a kiszámítható, unalmas luxus. Itt nyugodtan eszem. A villám rutinosan szeli a tökéletesre sütött bélszínt, lassan ízlelem a szarvasgombás rizottót és a testes burgundit, miközben az adatok olajozottan, hibátlan időzítéssel csúsznak ki a számon.

A velem szemben ülő férfiak nyitott könyvek, az irányítás pedig végig a kezemben van. A harsányakat egyetlen, pengeéles tőmondattal némítom el; a bizonytalanok elé pedig olyan finoman csúsztatom oda az opciókat, hogy a vacsora végén, kidüllesztett mellel higgyék: a zseniális döntést ők maguk hozták meg. Fel sem fogják, hogy a hatalmi dinamika csupán játékszer az ujjaim között. A sminkem és a hűvös maszk elrejti az alváshiányt. Számukra én vagyok a hibátlan illúzió.

És utána?

A kulcs kattan a zárban. Lerúgom a tűsarkút a sötét előszobában, és egyenesen a konyhaasztalhoz sétálok. Megérintem az egeret, a monitor vakító fénye újra életre kel a sötétben. A rendszer éhes, én pedig etetem.

*

A ma esti készülődés olajozott rutin. A hófehér selyeming apró gombjait egyenként zárom a nyakamig. A szigorú, éles szabásvonal automatikusan fegyelmezi a gerincem. A hajam feszes, megbonthatatlan kontyba kerül, a sminkréteg pedig nyomtalanul eltünteti a szemem alatti lila árnyékokat.

Egy utolsó pillantás a tükörbe. A nő, aki visszanéz rám, érinthetetlen.

Amikor lenyomom a bejárati ajtó kilincsét, a pulzusom lassú és egyenletes. Nincs gyomorgörcs, nincs hezitálás. Csak a tökéletes, jéghideg fókusz.

A taxi hátsó ülésén a fűtés halkan duruzsol.

– Egyre hűvösebbek az esték – pillant a visszapillantó tükörbe a sofőr. Már ismerjük egymást annyira, hogy a csend sosem kínos, a beszélgetés pedig sosem tolakodó.

A térdemen pihenő tablet sötét kijelzőjére nézek. Egy halvány, őszinte mosoly húzza fel a szám szélét.

– Új téma? – kérdezi a megszokott, barátságos kíváncsisággal.

– Lassan egy teljesen más világba tekintek be – felelem, miközben a divatipar és a cégfelvásárlások rejtett hálózata pörög az agyamban.

A sofőr lassan bólint, a szeme sarka ráncba szalad.

– Most nyit ajtót egy új jövőre. A tudás... hatalom.

A szavai még a levegőben lógnak, amikor a kocsi megáll. Kinyitom az ajtót, és a kinti, csípős levegő azonnal arcul csap.

Amint kilépek a járdára, a belváros éjszakai neonjai és a luxusétterem bejáratát pásztázó, rideg halogénfények élesen hasítanak a képernyők bámulásától kiszáradt szemembe. A halántékomnál egy tompa, lüktető kalapálás veszi kezdetét. A hetek óta tartó, feszített tempó benyújtja a fizikai számlát.

Egyetlen lassú pislogással elnémítom a fájdalmat. Megfeszítem a gerincem, magamra húzom a megszokott, hűvös maszkot, és elindulok a bejárat felé.

Max a fekete márványos előcsarnokban áll. Ujjai kimérten pörgetik a telefonja kijelzőjét. Szinte napra pontosan egy hónapja nem láttam, de a testem emlékszik. Ahogy közeledek, a levegő azonnal besűrűsödik. A mellkasomra nehezedő nyomás visszatér, az oxigén elfogy, de a sokk most elmarad. Már számítottam rá. Zsigerből feszítem meg a gerincem, hogy tartsam a súlyt.