Cserni András

Sötét sorsok 2.

Betyárbecsület

© Cserni András 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-662-6

A borító Jurászik Mónika Erzsébet munkája.

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 09.09.

Botinak, aki mindig, minden körülmény közt

hű önmagához és az elveihez.

„Minden, amit az ember szeret

Túl könnyen elveszíthet.

Ez egy kemény, vad világ,

De soha nem mondhatok neked mást,

Csak azt, hogy

Mindazt, amit az ember szeretni tud,

Soha nem veszít el!

Persze a kereszt húsba vág,

De találkozik minden odaát…”

Kowalsky meg a Vega: Remény (részlet)

Prológus

A lány idáig azt hitte, semmi se lehet ijesztőbb a hajnali Zemplénnél. Tévedett. Az éjjeli Zemplén százszorta ijesztőbb volt.
Bár itt nőtt fel a hegyek között, a sűrű bükkösök szomszédságában, az éjjeli erdőtől mindig idegenkedett. Csakis nappal merészkedett a fák közé, s olyankor élvezte az avar zizegését, a madarak énekét, a lombokon átszűrődő lágy fény simogatását. Ám amikor a nap alábukik a horizonton és homály borul a Zemplénre, minden megváltozik. Az árnyak megnyúlnak, a zárt lombok a hold halovány fényét is kirekesztik, a sötét, baljós körvonalak pedig mindenféle ijesztő dolgokat juttatnak az ember eszébe.

A lány most értette meg igazán, mit jelent a „sűrű, sötét erdő.” Az orra hegyéig se látott volna, ha nem hoz magával zseblámpát. De a sápadt fénysugár még inkább kihangsúlyozta az árnyak titokzatos és hátborzongató körvonalait. Egyszerű fák tűntek óriási szörnyetegeknek, a baglyok huhogása kísértet közeledésének, a szél zúgása a halál előjelének. Igen, az éjjeli Zemplén határozottan vészjósló volt.

Kezdte megbánni, hogy eljött. Pedig alapos oka volt rá. Pár napja, mikor bevitte a postát, a reklámújságok és számlák halmazában egy különös levélre bukkant. Az ázott, koszos borítékon nem szerepelt se bélyeg, se feladó, se cím, mindössze szálkás betűkkel ennyi: „Net filet, goyvi potuns leicol linra scriptara”. Vagyis: „A lánynak, aki el tudja olvasni ezt az írást.”

Ismerte a nyelvet: mist volt. Nem az anyanyelve, de megtanulta. Eddig szinte sohase használta, ám úgy tűnt, ennek is eljött az ideje. Kíváncsian nyitotta fel a zöld viaszpecséttel lezárt borítékot és olvasni kezdte a szálkás, lendületes betűkkel írt levelet, amely a mi evilági nyelvünkön így hangzott:

„Leány, aki ezt olvasod!

Fontos híreim vannak az Avilágból, amik befolyással lehetnek sokak életére. Ellenségeim a nyomomban lihegnek, úgyhogy nagyon óvatosan kell eljárnunk. Ha szeretnéd megmenteni a fiút, akit szeretsz, gyere az Áldás havának 25. napján alkonyat után egy órával a tisztáshoz, ahol a messziről jött evilágiak táborhelye állt. Ne beszélj senkinek, mindenütt kémek rejtőznek! Egyedül érkezz és titokban! Légy pontos! Üdvözlettel: Egy jóakaród.”

A levélből áradó titokzatosság és baljós hangulat megrémítette. Lehetséges, hogy újabb ellenség közeleg, hetekkel az előző bukása után? Félt, s ugyanakkor izgatott lett. Meg kell tudnia, mi folyik a háttérben. Így vagy úgy, de július 25-én (mivel úgy gondolta, erre a napra utal a levél írója) oda kell mennie, vagy sose tudja meg, milyen veszély leselkedik rájuk – vagy csak akkor, mikor már túl késő lesz.

Summa summarum, itt volt a tisztás szélén a megjelölt időpontban. A félhold előbukkant a felhők mögül, és ezüstös fénybe borított mindent, amit elért. A lány elrakta az elemlámpát és kilépett a fák közül. Nem telt sok időbe, míg szeme hozzászokott a félhomályhoz. A tisztástól már kevésbé borsódzott a háta, mint a sűrű bükköstől, de itt se szívesen töltötte volna az éjszakát. És a találkozó után még haza kell mennem – gondolta frusztráltan. Újra át az erdőn. Szép kilátások… Birizgálni kezdte a nyakláncát, hátha megnyugszik tőle. Nem járt sok sikerrel.

Ág reccsent vele szemben a fák között. Ijedten kapta fel a fejét. Hunyorogva próbálta kivenni, ki vagy mi csaphatta a zajt, de egyelőre nem látott semmit. Csak hallotta, hogy egyre közeledik határozott, emberinek tűnő léptekkel.

Füle nem csapta be. A holdfényes tisztásra kilépő alak valóban ember volt, azt azonban, hogy férfi vagy nő, kamasz vagy felnőtt, nem lehetett eldönteni. Kissé görnyedten járt, fejére csuklyát húzott, ami árnyékot vetett az arcára. Ruhája leginkább középkori vadászgúnyához hasonlított, felső részének oly hosszú volt az ujja, hogy a bal keze ki se látszott belőle.

Az alak lépett még néhányat a lány felé, majd megtorpant. Tekintetét a földre szegezve szólította meg őt:

– Látom eljöttél, leány. Hálás vagyok, hogy komolyan vetted a szavaimat.

Ez a halk, suttogó hang, melyben a negédesség és fenyegető hangszín egyesült, ismerősen csengett a lánynak. Biztos volt benne, hogy hallotta már korábban is. De hol?

– Szóval maga írta a levelet – mondta. Igyekezett, hogy ne remegjen a hangja. Istenem, miért tört rám hirtelen az aggódás? – gondolta közben idegesen. – Milyen hírekről van szó és ki maga?

– Lassan a testtel, leány! Először tudnom kell, egyedül jöttél-e, ahogy kértem. Szavaim illetéktelen fülekbe jutva katasztrofális következményekhez vezethetnek.

Ismerősnek tetszett neki a fickó választékos fogalmazása. De továbbra se tudta, honnan.

– Nincs velem senki se, csak te, az Ősökre esküszöm. Nem vették észre, hogy eljöttem hazulról és nem is követtek.

Ahogy ezeket a szavakat kimondta, elöntötte egy érzés, hogy bajban van.

A fickó (ekkor már biztosra vette, hogy férfi, vagy idősebb fiú az illető) hangosan felnevetett, s ez a kacaj olyan gúnyosan és gonoszul csendült, hogy a lány háta beleborsódzott.

– A fiatal lányok, mint te, annyira hiszékenyek! Pár ócska közhely, és tessék, ráharap, mint hal a csalikukacra. Szinte bájos ez az ostobaság.

Na jó, ez már nagyon nem normális – gondolta egyre növekvő idegességgel.

– Mondja meg őszintén… vannak egyáltalán hírei, vagy ez csak valami beugratás? – szegezte neki a kérdést, gyengébb hangon, mint akarta.

– Híreim? Hogy vannak-e híreim? – nevetett fel hisztérikusan a csuklyás. – Ó, rengeteg hírem van! Bár hiába mondanám el bármelyiket, esélyed sincs továbbadni őket, hisz hamarosan te se leszel több puszta hírnél.

– Miről beszél? Nem értem…

– Tényleg fogalmad sincs, te ostoba fruska, hogy miért hívtalak ide? Kár… De tudod, rengetegen élik le úgy hosszabb-rövidebb életüket, hogy fogalmuk sincs a dolgok igazi okáról…

Fémes csikorgás hallatszott, és a fickó bal keze helyén egy ezüstösen csillogó, egyenes pengéjű, éles tőr csúszott elő a ruhaujj alól. Másik kezével egy ugyanolyat markolt. Ekkor emelte fel a fejét és mélyen a lány szemébe nézett. Így már tisztán látszott az arca, s bár beteges, őrült vigyor és sebhelyek torzították el, a lány felismerte. Ekkor döbbent rá, honnan volt ismerős a hangja. Rájött, ki áll előtte. A felismeréstől néma sikolyra nyílt a szája.

Már késő volt. A fickó nekifutásból ráugrott, a földre lökte és gyors, határozott mozdulattal elvágta a torkát. A sebből spriccelve tört elő a vér és a lány másodpercek alatt elvesztette az eszméletét. Így már nem érezte, hogy gyilkosa vad, állati dühvel és kegyetlenséggel sújtott le rá újra meg újra. Akkor fejezte csak be ámokfutását, mikor áldozatának vére vörösre festette a környező füvet.
A gyilkos visszacsúsztatta a karjaira erősített sínekbe késeit. Ruhaujja felgyűrődött, így látszott, hogy bal keze hiányzik, és a jobbját számtalan heg borítja.

A halott lányhoz hajolva észrevette a nyakláncát. Vigyorogva tépte le. A holdfény megcsillant az ezüstláncon és a rajta függő farkasfogon. Gonosz mosollyal arcán suttogott maga elé:

– Ez lesz ám a nagyszabású meglepetés neked, életem tönkretevője! Bárcsak láthatnám a ronda pofádat, mikor megkapod a véres nyakláncot és a levelemet, te mocskos farkasfattyú!

Maga mögött hagyva a holttestet visszatért oda, ahonnan jött.

Napokon belül vezető hír lett az összes magyar újságban a fiatal Szántó Alexandra brutális meggyilkolása.

Első fejezet

Kocsma a Kiskakas Krajcárjához

Ahol az Evilágban a vadregényes erdőkkel borított Bakony terül el, ott Mistariában egy teljesen másféle hegység magaslik. Fortocrusnak, vagyis Szerencsehelynek hívják, ám a köznyelv csak Fort-hegységként hivatkozik rá. Nagy kiterjedésű, lankás domb- és hegyoldalak találhatók itt, s az érintetlen erdőkben táltosparipák, iramszarvasok, griffmadarak élik rejtett, titokzatos életüket. Ahol pedig az erdőket már kiirtották, ott kövér fürtöktől nehéz szőlőültetvények, terméstől roskadozó gyümölcsösök, juhoktól, marháktól hemzsegő legelők fekszenek.

Kevés falu bújt meg itt, város pedig egy se. Nem is lakták túl sokan a vidéket; java részük gazda vagy betyár, esetleg kisiparos volt, ők pedig kényelmesen elfértek a pár faluban. Éltek a maguk kimondatlan megállapodása alapján: a betyárok nem okoznak galibát a helyieknek – amíg azok nem kötnek beléjük és nem érdeklődnek pénzük eredetéről. Kisebb összetűzésektől eltekintve tehát békesség honolt a lankás hegyek között, sok emberöltő óta.

Ezen falvak mindegyike szinte ugyanúgy nézett ki: középen poros főút, mellette tucatnyi ház, egy fogadó vagy kocsma.

Nem képzett kivételt Betyárerdő se. Teljesen átlagos fort-hegységi falunak számított, nagyjából ötven ember lakta, közepén pedig ott állt az élet központja: a Kiskakas Krajcárjához címzett kocsma. Egy öreg, kopottas falú faház, ajtaja fölé hatalmas fehér betűkkel mázolták a nevét, amellett pedig csőrében gyémánt félkrajcárt tartó fakakas lógott, mely a kocsma cégére és egyben szimbóluma volt. Belül tágas helyiség, tele többszemélyes asztalokkal, hogy sok ven-dég elférjen. A pult mögött számtalan üveg és csapra vert hordó, dekoráció gyanánt környéken ejtett vadak trófeái.

Az Újkenyér havának ötödik napja már reggel csúcsforgalmat hozott az ivóba. Jazon Siemerren, a pultos (akit mindenki csak Jaznak szólított) alig győzte kiszolgálni a szomjas vendégeket. Pufók, borostás arcáról folyt a verejték, vaskos karjai is csatakosak voltak. Bizonyos dolgokat rutinszerűen végzett lassan húsz évnyi kiszolgálás után: a Merteneket, a helyi szőlősgazdákat már várta a frissen csapolt sörük, mikor nyitás után néhány perccel megjelentek, hogy feldobják a nap kezdetét. Ugyanígy megszokott arc volt Bús Bert, a falu koros és magányos koldusa. Korán érkezett minden reggel és naphosszat az egyik sarokban kuporgott. Jaz emberségből minden alkalommal odacsúsztatott neki egy pohárkával valamelyik olcsóbb borból, hadd legyen jó napja az öregnek. Rajtuk kívül pedig négy idősödő gazda (akik rég fiaikra hagyományozták földjeiket) ült itt általában ezekben az órákban és pár korsó sör mellett tombrusoztak, s a régi szép időkről beszélgettek.

Ám ez a reggel más volt. A törzsvendégeken kívül megjelent egy kisebb csapatnyi betyár, pár helyi fazekas és bodnár, valamint egy különös vándor is. Rövidre nyírt szakállat hordott, zöldes vadászgúnyát viselt, oldalán tőr, kezében hajítódárda. Frederic Rothaként mutatkozott be és két pohár baccát rendelt.

– Érdekes, érdekes – mormogta maga elé Jaz –, baccával kezdeni a napot? Ráadásul kettővel? Olyan gyomor kell ahhoz, amilyen a bivalynak van.

A bacca volt Mistaria legnépszerűbb röviditala. Hosszú hónapokon keresztül erjesztették különféle gyümölcsökből és gyógynövényekből, majd többször lepárolták, hogy egy bódítóan édes és erős italt kapjanak. Éhgyomorra inni igen merész dolognak számított. De Jaz nem kérdezett és nem vitatkozott. Csak kiszolgált. Elég ideje állt már a pult mögött ahhoz, hogy tudja, a vendégnek mindig igaza van.

– Négy sört ide, de szaporán! – kiáltott rá valaki.

Jaz a hang irányába fordult. Szája alig észrevehetően megrándult. Betyárok. Nem szívlelte túlzottan ezeket az öntörvényű, erőszakos, ingerlékeny, zajos bajkeverőket. Afféle törvényen kívüliek voltak, akik saját értékrendjük szerint éltek, többnyire az erdőben. Bár ő kételkedett abban, hogy van értékrendjük. Köztudottan előbb ütnek és csak aztán gondolkodnak – már ha képesek rá egyál-talán. Ha valami kell nekik, elveszik, legyen az pénz, étel, jószág. Itt a Fort-hegységben valamivel jobb volt a helyzet, mivel a betyárok csak az átutazó kereskedőket fosztogatják (akik kénytelenek erre jönni, mivel erre vezetnek az utak a jó piacot jelentő Nyugati-földek, illetve a főváros, Capitrex felé). Sose emeltek kezet a helyi gazdákra és lakosokra, akik cserébe nem hívták rájuk a hajdúkat. Ettől persze ez kényszerű helyzet maradt, amiből a betyárok profitáltak a legtöbbet, és sokan nem is nézték ezt jó szemmel. Tenni mégse tett senki, mert nem akarták magukra haragítani az egymás iránt meglepően hűséges haramiákat.

Jaz végigmérte a suhancot, aki sörért kiáltott. Rögtön felismer-te: Betyár Alex, a környék legifjabb lókötője tette tiszteletét nála. Nem volt több tizenhétnél, de már a betyárok jellegzetes, buggyos ujjú fehér ingét, sötétbarna dolmányát, kócsagtollas kalapját és bő szárú fekete nadrágját viselte. Fejfedője alól kikandikáltak sűrű, sötétbarna hajának göndör fürtjei, mogyoróbarna szeme ravaszkásan csillogott, övén méretes pisztolytáska és vert lemezzel díszített tarsoly virított. Még csak szakáll se pelyhedzett az állán.

Jaz gondban volt. Pontosan ismerte főnöke szabályait: kölyköket nem szolgálunk ki. Ez a kis siheder pedig valószínűleg kölyöknek számít a szemében. Ugyanakkor a fiú mellett ült még három betyár. Nagydarab, harcsabajszú, morcos alakok, fokosokkal és pisztolyokkal.

A pultos gyors döntést hozott. A főnöke talán nem ereszt golyót a fejébe, ha ellenszegül, de azok ott biztosan. Visszaporoszkált hát a pult mögé és töltött négy korsónyi hideg, habos sört.

– Parancsoljanak, uraim – dörmögte, miközben letette eléjük az italokat.

– Ezt szeretem! – vigyorodott el a fiatal betyár. – Végre egy fickó, aki nem az ülepében hordja az eszét, és pontosan érti, mi itt a dörgés! Ritka az olyan értelmes ember, mint maga.

Elképesztő, hogy már fiatalon is ilyenek – gondolta Jaz, de közben csak barátságosan mosolygott a suhancra.

Döngő léptek nyomták el a kocsma halk moraját, majd kivágódott a pult melletti ajtó. A mosoly Jaz arcára fagyott. Az az ajtó híresen éles hallású és hirtelen haragú főnöke lakrészébe vezetett, és mikor így vágódik ki, az sose jelent jót.

Most se jelentett. A Kiskakas Krajcárjához címzett kocsma tulajdonosa, Armin Quotor dühtől elkékült arccal állt az ajtóban és ordibált:

– Na álljunk meg egy ősökverte szóra! Mégis, hogy az ördög hétszerhágott öreganyjába jut sörhöz egy ilyen kis taknyos az én kocsmámban?! Az én tetűrágta kocsmámban, ahol az én tetűrágta szabályaim érvényesek?! Áruld már el, te tökkelütött, mit mondtam az ilyen csupasz pofájú pernahajderekről?! Hogy a hetedik pokolban égnél el! Na mit mondtam róluk?!

– Hát... öhm… hmm… hogy nem szolgáljuk ki őket… túlzottan… – hebegte kezét tördelve a csapos.

– Túlzottan?! Azt mondtam, túlzottan, te ősökátka kutyafattya?! Mert én másképp emlékszem! Azt mondtam, hogy EGYÁLTALÁN ne szolgálj ki ilyen kölyökpofájú kis nyikhajokat!! Világos?! Hogy az öreganyádat vinné el az ördög!

– Igen… ehm… az…

– Akkor mégis mire vársz?!

Jaz csak állt mozdulatlanul. Előtte a szitkozódó, szederlila fejű főnöke, a háta mögött négy, feltehetően egyre ingerültebb betyár. Előbbinek csak a hangja nagy, nem valami jó verekedő. Ám a betyárok… Ráadásul fokosuk és pisztolyuk van. Ő aztán nem viszi vásárra a bőrét. Rúgja ki Armin, ha akarja, de nincs az a pénz, hogy leálljon vitatkozni ezekkel a banditákkal.

– Sajnálom, uram… de nem megy – suttogta a főnökéhez lépve. – Ezek… betyárok. Nem szerencsés beléjük kötni.

– Ekkora nyámnyila rotrem degát még nem hordott hátán a világ, mint te! – dörgött rá megvetően a tulaj. – Én pedig nem dolgozok sipákoló anyámasszony katonáival, fel is út, le is út! Kotródj előlem, hadd vágjak rendet!

Nagy dérrel-dúrral az asztaltársasághoz csörtetett. Ekkorra már néma csend ült az ivóban és mindenki feszülten figyelte a készülő eseményeket. Armin csípőre tett kézzel megállt a fiatal betyár előtt. Az kérdőn felvonta a szemöldökét, s alig próbálta elrejteni kaján vigyorát.

– Valami gond van talán? – kérdezte színlelt ártatlansággal.

– Te vagy a gond, kis taknyos! – vakkantott rá Armin. – Ha nem tudnád, ebben a kocsmában az a szabály, hogy ilyen kölyökpofájú suhancokat nem szolgálunk ki. Tapogasd végig minden reggel a mocskos betyárképedet, és akkor gyere vissza, ha találsz valami kósza legénytollat rajta!

Egyik társa, egy nagydarab, kunkori bajszú fenyegetően felmordult, de a fiú leintette.

– Nyugalom, Vasmarok – mondta. – Az úr valószínűleg csak bal lábbal kelt. Elintézzük okos emberek módjára.

Egy másik, vékonydongájú betyár felröhögött. Lehetett elképzelése, mit ért a fiú ezalatt.

– Nos akkor, jó uram – fordult a tulajhoz. – Ha mindenképp ez a mániája, megnyugtatom, már csupán kerek két hónap van hátra a tizennyolcadik születésnapomig, ami az Evilágban a felnőttkor küszöbe. Úgyhogy azt javaslom, tekintsünk el ettől a két hónaptól, és hagyjon békén, hadd iszogassak. Mindketten jól járunk: maga pénzhez jut, én sörhöz. Mit mond erre?

– Azt, hogy magasról köpök az Evilágra! – fröcsögte dühtől szederjes arccal Armin. – Szemtelen bitang, fogod be a pofád?! Tisztulj innen rögvest, vagy idehívom a hajdúkat, az kénköves pokol! Velük merjél szórakozni, ősökverte suhanc!

A fiú mélyet sóhajtott.

– Tévedtem, Vasmarok. Ez a fickó reménytelenül ostoba.

Olyan gyorsan kapta elő a pisztolyát, hogy Jaz szinte nem is látta. A lövést azonban kristálytisztán hallotta. Az ifjú betyár szemrebbenés nélkül lőtte főbe az akadékoskodó Armint. A kövér férfi pár pillanatig még egyhelyben állt, arcán a düh és a bamba csodálkozás különös egyvelegével, majd hanyatt vágódott. Már halott volt, ám a sebből továbbra is szivárgott a vér.

A suhanc zsebébe nyúlt és rövid kotorászás után öt aranytallért vett elő. Jaz meglepődött. Ez hatalmas összeg, majdnem a kocsma napi bevétele nagy forgalom esetén. Bár az, aki gondolkodás nélkül lelövi azt, aki beleköt, nem csoda, ha kisebb vagyont tart magánál. A pultos nem akart arra gondolni, honnan származhat a pénz.

Az ifjú betyár felállt egy székre, hogy mindenki jól láthassa és hallhassa, bár már az összes szempár régóta rá szegeződött. Mikor megszólalt, hangja betöltötte a helyiséget.

– Mindenki figyelje a kezemet! – kezdte. – Látjátok? Ez itt öt aranytallér. Jó sok pénz, vannak, akik álmukban látnak csak ennyit együtt. Nos, leteszem ide az asztalra. A tiétek. Kettő azért, hogy ne firtassátok az eredetét, három azért, hogy elfelejtsétek, amit az imént láttatok. A pénzt osszátok el… Aki kapja, marja, vagy bánja az ördög, hogyan teszitek.

Leugrott a székről, felhajtotta az italát és Jazhoz lépett. A férfi arca sápadt volt a félelemtől.

– Maga értelmes ember módjára viselkedett, ezért nem lyuggatom ki a szűrét – mondta neki.

– Öhm… köszönöm, kedves… Alex, nemdebár?

– Tájékozott. Ez átok és áldás, ha engem kérdez... Apropó, a sör ára – vett elő hat gyémánt félkrajcárt a tarsolyából. – Én fizetem a bajtársaimét is. És még valami… mivel ez a rotrem dega – intett fejével a halott Armin felé – távozott sorainkból, maga az új tulaj.

– Én? – hökkent meg Jaz. – Hogyhogy én?

– Mert én azt mondtam, azért. Van talán valami gond?

– Ősök mentsenek, dehogy! Csak ugye az ilyen papírmunkák… hogy hivatalos legyen…

– Nem tudom, maga hogy van ezzel, de engem pokolian untat a papírmunka – jegyezte meg a fiú, miközben ujjaival a pisztolyán dobolt. Jaz nagyot nyelt.

– Micsoda véletlen… én is utálom a papírmunkát.

– Na látja, tud maga, ha akar!

Az ifjú betyár vállon veregette Jazt, majd öles léptekkel kisétált a kocsmából. Társai utána. Ezzel egyidőben a Kiskakas Krajcárjához címzett kocsma új tulajdonosa sebesen menekült azon a pult melletti ajtón keresztül, amin percekkel korábban néhai főnöke lépett az ivóba. Sejtette ugyanis, hogy a pénzért ölre fognak menni a kapatos vendégek, és rövidesen elszabadul a pokol.

El is szabadult.

Második fejezet

Aranygriff

Sikolyok és kiáltások. Sűrűn kavargó sötétség. Valami közeledik és el akarja kapni. Menekülnie kell. Fut, lohol, de az a valami egyre ott liheg a nyomában.

Réti-Nagy Patriknak napok óta minden éjjel rémálma volt. És minden alkalommal ugyanaz történt, mindig ugyanúgy zajlott. Először Kristóffal, Márkkal és Janival sétálnak az utcán, de szőke barátjuk hirtelen eltűnik. Ők, többiek pedig egy erdőben találják magukat és különös hangokat hallanak.

Pont, mint most. Patrik érezte csupasz talpával a nedves mohapárnát, s közben azon töprengett, mi a csudáért van mezítláb. Persze, ez egy álom, ahol mindig fura dolgok történnek – emlékeztette magát epésen.

Rekedtes, fülsértő károgás. Felnézett az égre és keserűen elmosolyodott. Megint itt vagy – gondolta. Termetes, fekete holló ereszkedett alá az égből és közben folyamatosan károgott. Mindig ennél a résznél fordultak igazán rosszra a dolgok, amikor a sunyi szemű madár megjelent. Tudta, mi következik, hisz minden éjjel menetrendszerűen ugyanaz történt. A fák eltűntek, némán tátogó barátai elhalványultak és nem maradt más, csak a sűrű sötétség, benne az utálatos hangú hollóval. Szívesen rákiáltott volna, hogy hallgasson el, de tudta, hasztalanul próbálkozna. Marhaság, hogy mi irányítjuk az álmainkat. Irányítják azok magukat, és közben jót röhögnek a markukba, hogy sikerül ráhozniuk a frászt az emberre.

Morgás. Hátborzongató, hátborzongatóbb bármiféle hangnál, amit eddig hallott. A károgás ehhez képest kamarazene. Ettől feláll a szőr az ember karján és beleborzong a félelembe. Egy egér érezheti magát így, amikor meghallja a kígyó sziszegését.

Futni kezdett. Mi mást tehetett volna, mint hogy engedelmesen követi az álom szabályszerű menetét? A morgó lény se törte meg a klisét: üldözőbe vette. A károgó elhallgatott, ő maradt csupán és a nyomában loholó bestia. Zihált, kapkodva szedte a levegőt, a fenevad pedig komótos, döngő léptekkel közeledett, s közben morgott, egyre csak morgott.

Fogyott az ereje. Lelassult. Tudta, hogy futnia kéne, de nem bírt. A lába nem engedelmeskedett. Elesett s magatehetetlenül feküdt a földön.

Utálta ezt a részt. A szörnyeteg utolérte, megállt, és győzelme teljes tudatában fölé magasodott. A nyakába lihegett. Borzalmas szaga volt, mint a döglött, rothadó állati tetem és a poshadt mocsárbűz keveréke. Aztán nagyra tátotta száját és elnyelte a fiút.

* * *

Patrik izzadságtól csatakosan riadt fel. Halkan zihált. Hiába álmodta már többször, nem tudta megszokni. Nehezen hitte, hogy valaha képes lesz rá.

Félt és aggódott. Pedig tudta, ez nem lehet jövőlátó-álom. Nem lehet, mert nem viseli azt. Ha az nincs rajta, nem lát a jövőbe – legalábbis eddig így volt.

Patrik telefonján megnézte az időt. Hajnali három. Csodás! Muszáj lesz valahogy visszaaludnia, ha nem akar hullafáradt lenni a holnapi családi kiránduláson. Csak előbb még el kell intéznie valamit. Meg kell győződnie arról, amit gondol.

Tovább tapogatózott az éjjeliszekrényen. A Gyilkosság az Orient expresszen, az éjjeli lámpa és a fülhallgatója után kezébe akadt, amit keresett. Végigsimította a bőrszíjat, az aranyból készített körlemezt és a belekarcolt mintát. Egy ősöreg karkötő volt, amolyan hagyományőrző relikvia. Családi örökség, a legidősebb gyermek kapja meg tizenkét évesen, generációk óta.

Hiába volt sötét, a fiú maga előtt látta az ékszer minden apró részletét. A kenderből sodort madzag, amivel szorosra lehet húzni; a fekete rovásírással díszített, sötétbarna, kopottas bőrszíj; a csillogó, arany körlap, amelybe mesteri ügyességgel véstek egy ágaskodó griffmadarat. Nem a közismert oroszlános-sasos változatot, hanem a kalandozások kori magyar griffet, sasfejjel, szárnyakkal, karmos mancsokkal és szarvakkal.

Annak idején büszkén húzta csuklójára a régi ékszert. Ükapja ötvösmester volt, apja szerint ő készítette a griffes aranylapot. Patrik úgy érezte, ezáltal kicsit visszautazik az időben, mintha ő is lóháton vágtató, nomád ősmagyar lenne. Olyannyira belelovallta magát e gondolatba, hogy alváshoz se vette le a karkötőt. Ekkor jött rá, hogy az több, mint egyszerű dísz.

Azon az éjjelen álmodta meg először a jövőt. Azt a bizonyos szikláról zuhanós álmot, a hatodikos osztálykirándulás előtt. Akkor még csak véletlennek gondolta, fel sem merült benne, hogy köze van a karkötőhöz. Ám újra megtörtént. Álmában a tanár felelni hívta egyik osztálytársát. Másnap pont azt a diákot szólították a táblához. Ez az eset annyira megdöbbentette, hogy Kristófnak se beszélt róla.

Azóta csak ritkán vette fel. Néha elfogta egy megérzés, hogy tanácsos volna felvennie – mint például a tábor előtt.

A mostani eset teljesen új. Ezt az álmot valóságosnak érezte. A szagok, hangok, képek… főleg az érzések. Vajon a jövőbe látott? Sürgősen ki kell derítenie, sok múlik ezen.

Felhúzta a csuklójára az aranygriffes karkötőt, oldalára fordult és elaludt.

* * *

Ismét álmodott. Hasonlóan kezdődött, mint az előzőek, és ez nyugtalansággal töltötte el. Kristóf, Márk, Jani és ő. Sétáltak, dumáltak, ökörködtek. Pont, mint ma. Azután a szőke fiú kámforrá vált. Patrik meglepve tapasztalta, hogy kívülről látja saját magát is, mintha mozifilmet nézne.

Gyorsan változtak a képek, alig bírta felfogni: Márk, Jani és ő egy rendőrrel beszélnek; ők hárman egy csapat farkassal az oldalukon sétálnak (igen hasonlítottak a farkasember-fiú falkájának tagjaira); hollókárogás, de ezúttal két fekete madár szállt le elé; lövések; egy óriási szélmalom, lapátkerekein furcsa, értelmetlen szöveg; egy talárszerű köpönyeget viselő, hosszú hajú, nyájasan mosolygó férfi; s legvégül a sötétség… morgás… dögszag… lihegés… harapás.

A rejtélyes szörny ismét elnyelte Patrikot.

* * *

– Ugye, most csak viccelsz?!

Patrik szíve kihagyott egy ütemet az ijedtségtől. Nem volt biztos benne, hogy jól értette Márk szavait, ezért újra megkérdezte:

– Neked se válaszol már négy napja?

– Eszontam testvérecsém, nem? Kedves barátunk, a szipusországi gonoszok várának nemezise úgy eltűnt, mintha személyesen az ördög öreganyja vitte volna magával a pokolba.

Patrik halkan felszisszent. Egyrészt Kristóf arra kérte őket (Janit is, miután beszámoltak neki a Zemplénben történtekről), hogy ne emlegessék Mistariát és lakóit se telefonon, se e-mailben, se semmilyen digitális felületen, nehogy bárki tudomást szerezzen róla, vagy emiatt bajba kerüljenek.

És az álom miatt is nyugtalan volt. Az álom miatt, amit az aranygriffes karkötőt viselve álmodott. Az álom miatt, amiben Kristóf eltűnik.

Aznap, mikor estefelé hazaért a kirándulásról, első dolga volt megcsörgetnie a barátját. Kicsengett. Azzal nyugtatta magát, hogy Kristófnak biztosan dolga van.

A következő nap megint próbálta elérni. Hívta, írt neki, de semmi. A telefon folyamatosan kicsengett, az üzeneteket nem nézte meg. És ugyanez történt harmadjára is, tegnap.

Kristálytisztán emlékezett, mit kért tőle barátja, mikor elment Rolanddal arra a mentőakcióra: „Ha bármikor három napnál hosszabb idő telik el úgy, hogy semmit se tudsz rólam, keress meg!” Kristóf félt, hogy a zempléni esetnek hosszabb távú következményei lehetnek. Szavai beigazolódni látszottak. A negyedik nap, hogy semmire se reagált, ezért felhívta Márkot, hátha ő tud valamit, de a humor és szarkazmus vörös hajú nagymestere éppoly tanácstalan volt, mint Patrik.

– Csitt, te! – szólt idegesen Márkhoz. – Nem emlékszel? Kristóf mondta, hogy ezekről ne beszéljünk telefonon.

– Jóvan na, csak baromkodtam. A humor a legjobb orvosság az élet sebeire, kedves Patka. De te tényleg azt hiszed, hogy azoknak van köze az eltűnéséhez?

– Nem tudom biztosan, de nincs jó előérzetem. A legokosabb volna elmenni hozzá és megnézni, otthon van-e. Ha nincs, a szülei csak tudják, mi történt. És ha ők se… na, akkor van komoly baj.

– Ha ez megnyugtat téged… De szerintem túlreagálod, mint gyenge gyomor az antibiotikumot.

– De ha igazam van…

– Akkor jókora szívás vár mindannyiunkra. De no para, Kristóf tuti ott lesz, és személyesen fültövön legyinthetjük.

– Hát… remélem… azaz, hogy ott lesz, nem a fültövön legyintést… Na mindegy, szia! Akkor Kelenföldön találkozunk, megyek az első vonattal.

– Oké, tesókám! Hívom Janit is!

Patrik letette. Rossz érzése egyre erősödött. Nem hitte igazán, hogy lesz lehetőségük bármit tenni Kristóffal, személyesen.

Harmadik fejezet

Mi újság az újságban?

Betyár Alex laza, ruganyos léptekkel haladt végig a porlepte betyárerdői főúton, miközben vígan fütyörészett. Jól indult a napja, ma is eggyel kevesebben lettek a minden lében kanál, faragatlan tuskók. Cseppnyi szánalmat se érzett az ostoba és vaskalapos kocsmáros iránt. Veszélyt jelentett rá, és még sértegette is. Tettét teljesen jogosnak érezte. Hisz élete születésétől fogva egy dologról szólt: a túlélésről.

Fattyúnak született, bajtársai elmondása szerint a szomszéd falu egyik gazdájának és szolgálólányának szerelméből. Féltek a szégyentől, ezért a lány elvonult az erdőbe megszülni gyermekét, s onnantól ott éltek kettesben. Ám a lányt egyik télen elvitte a tüdőgyulladás. Haldokolva kereste fel a betyárokat, és bízta rájuk Alexet.
Halvány emlékei voltak csak anyjáról. Haja sötétbarna és vállára omló, pajkos szeme nevetve csillogott, még a legnagyobb bajban is. De ennél többet nem tudott felidézni sose. Kétéves volt, mikor utoljára látta.

Rossz hírük ellenére az öntörvényű haramiák nem dobták el maguktól. Igaz, hogy raboltak, fosztogattak, zsaroltak, s néha öltek a megélhetésükért, de egy ártatlan gyermeket nem tudtak magára hagyni. Befogadták, és az összes hozzájuk csatlakozó nevenincshez hasonlóan a Betyár vezetéknévvel ruházták fel.

Köztük növekedett, s megismerte múltjukat, szokásaikat. Elmesélték neki, hogy talált rá az Avilágra az öt legfőbb betyár, Rózsa Sándor, Sobri Jóska, Patkó Bandi, Vidróczki Márton és Kormos Pista, majd hogyan vezették át ide a betyárokat a pandúrok elől, sokszor saját halálukat megjátszva, életüket kockáztatva. Tudatosították benne, hogy emiatt a szellemi gyökereik az Evilághoz kötik őket, s erre büszkének kell lenniük. Hallott arról, hogy itt, Mistariában egy könyörtelenebb, ugyanakkor könnyebben kicselezhető rendfenntartó erőbe ütköztek a betyárok, mégpedig az Evilágból korábban érkezett hajdúkba, akik tűzzel-vassal igyekeznek betartatni a Nagytanács törvényeit mindenhol, ahova elér a kezük. Elmesélték neki, hogyan telepedtek le őseik a Fort-hegységben, a Nyugati-Földeken, a Feneketlen-tótól délre és szerte Mistariában; hogyan alkottak közösségeket, törvényeket, erkölcsrendet, s hogyan maradtak fenn a mai napig.

Az ifjú Alex figyelt, tanult, cseperedett. Mikor tizenkettedik életévét betöltötte, Torzonborz, aki a fort-hegységi betyárokat vezette, és a fiú legfőbb patrónusa volt, azt mondta neki, ideje átesnie a Hárompróbán. Többek közt bátorságát, ravaszságát, tűrőképességét, bajtársiasságát és ügyességét tették próbára. Sikeresen teljesítette mindet, így teljes értékű betyárrá vált. Megkapta a buggyos inget és nadrágot, a fekete mellényt, a kócsagtollas kalapot, egy díszes tarsolyt és egy saját pisztolyt. Az egyetlen, amit ezzel még nem érdemelt ki (s ez mardosta is gyakran), a rézfokos volt, a betyárok kultikus, csákányszerű fegyvere. Kö-zelharcra kiváló, ám inkább eszmei értéket képviselt és egyfajta büszkeséget adott a gazdagon díszített, vörösesen csillogó fegyver. Ám csak annak járt, aki a Hétpróbát is teljesítette, s ezáltal hétpróbás gazemberré vált, teljes mértékben elkötelezetté a betyárnemzethez. Mivel korhoz nem kötötték, egy éve szerencsét is próbált, ám nem járt sikerrel. Kevesen képesek teljesíteni húszéves kor alatt. Eltökélt szándéka volt, hogy ő váljon a legifjabb betyárrá, aki kiérdemelte a rézfokost.

Unottan nézte a házakat, miközben elhaladt előttük. Sohase történik semmi ebben a koszfészekben – gondolta. Ivászat a kocsmában, tombrusozás, birkózás vagy céllövészet a tanyájukon, erdőjárás… az unalmas monotonitást csak néha töri meg egy-egy erre tévedő vándorkereskedő kirablása (hisz a helyieket a békesség érdekében nem zaklatják). Abból van elég pénzük, hogy a következő érkezéséig jól éljenek. (Sose loptak többet, mint amennyire szükségük volt, és általában azoktól, akiknek volt bőven.) De addig legjobb esetben is egy hét telik el. Hiába a helyi gazdák által termelt bor, gyümölcs, hús, tej, a kereskedők igyekeznek elkerülni ezt a vidéket, mert azzal pénzük és árujuk elvesztését kockáztatják. Ám előbb-utóbb kénytelenek erre járni, hiszen az Északi Szabad Úton nem sok az olyan falu, ahol haszonra tehetnének szert – igaz, kisebb az esélye annak, hogy kirabolják őket.

Miközben ezeken morfondírozott, eszébe jutott, hogy még be se ment Hugo bácsihoz. Minden hétfő reggel felkereste az öregurat, hogy újságot vegyen tőle, mivel a faluban csak nála lehetett kapni. Szeretett újságot olvasni; ha már az otthona egy unalmas koszfészek, legalább Mistaria eseményein szórakozhasson.

Hugo bácsi a falu utolsó házában lakott, s mint mindig, most is a tornácon ülve, csendesen pipázott. Görnyedt hátát egy szék támlájának vetette, tekintete a messzeségbe révedt, miközben eregette a füstkarikákat. Képes volt naphosszat így maradni: mozdulatlanul pöfékelve. Olykor annyira belefeledkezett a gondolataiba, hogy elfelejtette újratölteni a pipáját, vagy épp kihagyott étkezéseket.

Alex belépett a nyitott kertkapun át a kicsiny, főként fűvel borított kertbe, átvágott rajta, majd megált az öregúr előtt. Kalapot emelt, és jó hangosan köszönt, mivel Hugo bácsi kissé süket volt.

– Ősökáldotta jó napot, Hugo báttya!

A vénség ráemelte ködös, fakózöld szemét, megpödörte harcsabajszát, útjára engedett egy utolsó, kövér füstkarikát és csak azután viszonozta a köszöntést:

– Ősökáldottát magának is, fiatalember! Jött az e heti Kismadárért?

Mistariának egyetlen, de számtalan témával foglalkozó újságja volt, mégpedig a hetente megjelenő Héthatári Hírmondó. Nevét az Avilág határai mentén elterülő hét titokzatos, kevéssé ismert táj előtt tisztelegve kapta, melyek a Keleti-Peremhegyek, a Setét-szurdok, a Mákföldek, az Üveghegység, az Óperenciás-tenger, a Sziksó-sivatag és a Rémalföld. A hetilap címe büszkén sugallta, hogy ebben mindent megtalálni, ami e hét határvidéken innen és túl említésre méltó. Emellett minden szám címlapján ott díszelgett a mottója: „A kismadarak azt csicsergik…”, s emiatt a köznép egyszerűen Kismadárnak hívta a Hírmondót.

Alex elgondolkozott. A sör, a pipa, az újság… mindegyik evilági eredetű, ezt a bolond is tudja. Na de miért csak ezeket vették át tőlük? Mert az biztos, hogy ennél több dolgot eszeltek ki. S az evilágiak miért nem vették át Mistaria szokásait, vívmányait? Politika lenne? A Nagytanács megszabja talán azt is, mi áramolhat a két világ közt, nem csak azt, hogy ki? A fene se érti. Ugyanakkor nem tanácsos a nagyok tetteit megkérdőjelezni, mert aki magas falon lesne át, az nagyot fog zuhanni.

– Eltalálta, Hugo báttya – biccentett mosolyogva. – Egy Kismadarat szeretnék kérni.

– No nézzük, meghozták-e már a légi futárok?

Komótosan fölállt és betotyogott a házába. Kisvártatva ismét felbukkant, kezében a Héthatári Hírmondó legfrissebb számával.

– Szerencséje van, fiatalember, ma korán érkeztek a szelletek. Öt garas lesz.

Alex kiszámolta a pénzt és az öregúr kezébe szórta. Hóna alá csapta az újságot és kalapot emelve búcsút intett:

– Az Ősök vigyázzák lépteit, báttya!

– A magáéit is, fiatalember!

Alex remek hangulatba került. Ha rövid időre is, de véget ér az unalom, hála az újságnak. Ilyenkor értékelte igazán, hogy a betyárok többségével ellentétben Torzonborz fontosnak tartotta a betűk ismeretét, ezért megtanította írni-olvasni.

Elhagyta a falut, s ott már az erdő kezdődött. Sejtelmes, buja tölgyes volt, melyet a melengető napsugarak növesztettek nagyra és gazdagra. Különösen az aljnövényzet pompázott tavasztól őszig virágszőnyegben: nőszirom, gyűszűvirág, galagonya, kökény termett, s tartotta el az éhes vadakat, hontalan vándorokat.

Alex úgy ismerte ezt az erdőt, mint a tenyerét. Kiskorától fogva kóborolt benne, felfedezte titkos forrásait, megismerte rejtett ösvényeit, megtanulta, merre mi nő. Azt is tudta, hol találhat egy csendes zugot, ahol békében elolvashatja a híreket. Egy eldugott, kicsiny tisztás, ahol csak a lepkék és madarak fordulnak meg gyakran.
Pár perc alatt elérte. Hiába volt közel a faluhoz, nem sokan látogatták, mert a helyiek döntő többsége munkáskorú vagy idős volt, s erejük vagy idejük hiánya gátolta őket a barangolásban. Így nem kellett attól tartania, hogy nyugalmát megzavarják. Lehuppant a hajnali harmattól még nedves fűre és olvasni kezdte a Hírmondó címlapját.

– Nofene – mormogta. – Ez érdekesnek tűnik.

Közel a lelepleződéshez?

Vajon veszélyt jelent Mistariára a Meredélyi Mészáros?

Az Evilág rendőrei számára hatalmas rejtélynek bizonyult egy gyilkosságsorozat, melynek helyszíne a Zempléni-hegység (a mi Meredély-hegységünk evilági oldala). Az eddig megtalált öt áldozatban mindössze egy dolog közös: torkukat feltépték, így végeztek velük. Az ámokfutás másfél hete tart, és a rendfenntartó erők csak találgatnak. Úgy vélik, idomított kutyákkal, vagy fűrészfogas késsel hajtja végre tetteit az illető, ez azonban messze áll az igazságtól. A Hajdúk Tanácsa állítja, hogy a jelek egyértelműen csordásfarkas ténykedésére utalnak – arról viszont egyik tanácstag se nyilatkozott, hogy mégis hogyan kerül egy virkolak ilyen messzire a Vaderdőtől? Köztudott, hogy hajdúk őrzik az erdő határait, nehogy a bestiák kiszabaduljanak – ám ezek szerint hanyagul végezték munkájukat. Ugyanakkor találgatni és ujjal mutogatni a felelősre veszélyes és meggondolatlan. Most legfőbb feladata minden mistariai állampolgárnak, hogy összefogjunk a Meredélyi Mészáros ellen (ahogy a köznyelv hívja), mielőtt az evilágiak gyanút fognának. Épp ezért vérdíjat tűztek ki a kegyetlen gyilkos fejére: aki hasznos információval szolgál róla, 3, aki kézre keríti a tettest, 30 aranytallért kap a Nagytanácstól.

– Azt az ördög öreganyját! – füttyentett Alex. – Ez a fickó aztán nem semmi.

Folytatta a cikk olvasását. A Hajdúk Tanácsát vezető (és minden betyár által egységesen gyűlölt) Zamor-Bank Fiderog nyilatkozott röviden, szűkszavúan és Alex szerint képmutatóan, majd a végére hagyták a gyilkosságok részletezését. Ez a rész kevésbé érdekelte, mint az eleje, azonban amit ezután talált, annál inkább felkeltette a kíváncsiságát.

Újabb mozaikdarab a Doransky-kirakósban.

A rejtély végre megoldódik?

A Nagytanács által támogatott, sámánokból, tudós bölcsekből és történetírókból álló társaság, amely a Sirokvárnál tizenhat éve történt tragikus tűzeset okait volt hivatott tisztázni, megdöbbentő felfedezést tett.

A történetet mindenki ismeri. Az 547. esztendőbeli enyészet havának 4. napján a Doranskyk ősi családi fészke ismeretlen okokból kigyulladt, s lakóival együtt porig égett. A legelfogadottabb álláspont szerint egy kemencéből kihullott égő fahasáb okozta a tragédiát, ám a rossz nyelvek a nagyhatalmú és gazdag Marothan-családot gyanúsítják szándékos gyújtogatással, elvégre a köztük és a Doranskyk közt feszült ellentét közismert, ráadásul a család kihalásával a Marothanokat tették meg az Északisík-Meredély Partia örökös kormányzóivá.

A fentebb említett társaság azonban más jellegű bizonyítékot tárt fel. Egy szinte teljesen elégett levélmaradványra bukkantak, amit má-gia segítségével sikerült nagyjából olvashatóvá tenni, és ebből megdöb-bentő tény derült ki. Idézzük a fordulatot jelentő részletet: „…egyedül Rickard bátyám és neje, Evelyn nincsenek itt, elvitték nemrég született kisfiukat, hogy a szokásokhoz híven megkereszteljék az Evilágban, s ezáltal megvédjék őt a boszorkányok, szépasszonyok, rontók átkaitól” – írta Lina Doransky az apósának.

Úgy tűnik tehát, hogy két vér szerinti Doransky, s Evelyn Vansien biztosan túlélte a katasztrófát, és jogosan követelhetik vissza vagyonukat, földjeiket, kormányzói címüket. Az viszont rejtély, hogy ha valóban életben vannak, miért nem adnak hírt magukról tizenhat éve?

A sors iróniája talán, hogy ezúttal a másik nemes családra, a Marothanokra járt rá a rúd. Nem elég, hogy Konrad Marothan hosszas betegeskedés után életét vesztette (és szinte azzal egyidőben lett vadászbaleset áldozata Atos, a család egy ifjabb tagja), a jelenlegi családfő és kormányzó, Paol a napokban jelentette be, hogy többek között testvére, Blanca, Atos öccse és anyja, Caplon és Janca, valamint a fia, Donato járvány áldozataivá váltak. A tüdővészszerű megbetegedés szerencsére nem kezdett el tombolni az országban, de a családnak súlyos lelki veszteséget hozott, ráadásul higiéniás okokból jobbnak látták elhagyni Sárkányvermet, ősi otthonukat. Ennek további részleteit, és a Paol Marothannal készített interjúnkat újságunk 10. oldalán olvashatják.

– Megérdemlitek, seggfejek! – köpött a földre Alex. A Doranskyk és a Marothanok szüntelen viszálykodása oly régóta tartott (s nem ért véget a békeszerződésük megkötése után se; sőt, a környék lakói a mai napig fel-felemlegetik), hogy az avilágiak többsége beleunt, és nem sok figyelmet szentelt az események alakulásának. A betyárfiú azonban élvezettel hallgatta és olvasta a történeteket a két ellenséges család perpatvarairól. E történetek alapján a Doranskykat kedvelte meg jobban, hisz elvhűek, tántoríthatatlanok és becsületesek voltak, míg a Marothanok gátlástalanok, alattomosak és erkölcstelenek. Persze az efféle históriák mindig túloznak és idealizálnak kissé, de a haraszt se zörög, ha nem fújja a szél.

Még egyszer elolvasta a levéltöredék másolatát. Csak a fejét ingatta rajta. Nem adott sokat se a mágiára, se az evilágiak hókuszpókuszaira. Mistaria-szerte közismert volt, hogy az Evilág papjai állítólag olyan vizet készítenek, ami megóvja a boszorkányok átkától mindazokat, akik érintkeznek vele. Ezért számtalan szülő vitte át újszülött porontyát hozzájuk, hogy „megkereszteljék”, s ezáltal védelmet nyerjen. Alex nem tudta, ő részesült-e ebben, de nem is nagyon érdekelte. Az átkokban se hitt, védelmet se kívánt ellenük. Ha megátkozzák, megátkozzák, így járt. Lopni, ölni, zsarolni rondán is lehet.

Átfutotta a fennmaradó hírek címét. Egyik se csigázta fel túlzottan, úgy döntött, későbbre halasztja őket. Inkább az apróhirdetésekhez lapozott. Ezek voltak a kedvencei. Szórakoztatónak találta a sok ostobaságot, amit egyes emberek eladni vagy megvenni akartak.

„Csapdák széles választéka! Jöjjön a faluba és vegyen! Hajdúknak kedvezmény!”

– Tipikus idióta – sóhajtott fel. – Mégis mit vársz te tökkelütött, ki a pokol veszi meg a portékádat, ha azt se mondod meg, melyik faluban árulod?

A következő hirdetés így szólt: „Magas fizetéssel garabonciásokat veszünk fel varázslói teendők ellátására. Keressen akár napi két aranytallért! Jelentkezni Carol Orlantannál lehet Égő Sziklában, az Ó-hegyhát északkeleti részén. Minden garabonciást szívesen várunk!”

A fiú prüszkölt egyet. Garabonciások és Marothanok? El se tudott képzelni rosszabb párosítást.

A szeszélyes garabonciások talán még nagyobb ellenszenvnek és megvetésnek örvendtek, mint a betyárok. Ezek a furcsa, maguknak való, szabad életet élő varázslók tizenhárom iskola elvégzése után kezdenek bele vándorló életükbe. Rongyos köpönyegben, hónuk alatt varázsigés könyvvel járnak faluról-falura, városról-városra, s ahol megjelennek, ott ételt, italt kunyerálnak, vagy szállást éjszakára. S veszélyes őket ellenségesen elutasítani, mivel képesek megváltoztatni az időjárást, vihart támaszthatnak vagy aszályt hozhatnak, ráadásul a sárkányokat is rá tudják venni parancsaik teljesítésére. Szerencsére e fenevadak nagyon ritkák, másképp számtalan település égett volna már porig Mistaria története során. A hajdúk természetesen a garabonciásokat is üldözik, de föl se vehetik a versenyt azok tudásával, erejével és hatalmával, így többnyire megússzák szárazon.

Már csupán a bűnügyi rovatot nem tekintette meg. Itt közölte a Hajdúk Tanácsa a körözött bűnözők arcképét, leírását, tetteit és a kitűzött vérdíjat. Mindig átfutotta, hátha egy betyártársa kulimászba került, és segíteni kéne neki eltűnni.

Ott találta a Nyugati-földeken ténykedő betyárvezért, az alig huszonöt éves Tejfel Jancsit (aki fiatal kora miatt kapta e ragadványnevet, de egyáltalán nem lehetett tejfelesszájúnak hívni, hisz lassan négy éve próbálják nyakon csípni, de mindig meglógott a hajdúk orra elől), a Hollós Embert (Mistaria legsikeresebb bérbetörőjét, akinek kilétét senki se ismerte, csak annyit tudtak róla, hogy főleg a Holló Királynak dolgozik) és a címlapon is emlegetett Meredélyi Mészárost. Arckép csak a betyárvezérről volt.

– Peches egy fickó ez a Mészáros – mormogta. – Ekkora vérdíjért még a sánták is a nyomába fognak… mi a kénköves pokol?!

Döbbenten meredt a körözési lista negyedik nevére és leírására:

„Betyár Alex, fattyú származású, tizennyolc év körüli betyár. Körözést bocsátottunk ki rá, mivel szemtanúk igazolták, hogy a tegnapi este folyamán betört a betyárerdei Merten-birtokra, megölte az egyik ott dolgozó munkást és hatalmas pénzösszeget rabolt el. A fejére kitűzött vérdíj 10 arany, élve vagy holtan.”

Meghűlt ereiben a vér. Még egyszer elolvasta, hátha félreértett valamit, de nem. Ott virított feketén-fehéren.

– Devlacrast! [1] – káromkodott. – Átkozott nagy bajban vagyok.
Nem tévedett.

Negyedik fejezet

Tehetetlen hatóságok

– Te csöngetsz. A te ötleted volt az egész, úgyhogy előre, gyáva népnek nincs hazája!

Patrik beharapta az alsó ajkát, mint mindig, amikor ideges volt – vagyis viszonylag gyakran. Igaz, valóban az ő ötlete volt, hogy menjenek Kristófék házához, de a kapuban állva (mint oly sokszor, ha belevágott valamibe) elbizonytalanodott. Nem fogják tolakodónak tartani? Nem néz majd rá barátja furcsán, hogy mégis, miért rendez ekkora ügyet egy valószínűleg elenyésző súlyú eseményből? Mi van, ha csak túlreagálja és valójában semmi baj sincs? Mi van, ha…?

Elég! – állította le a racionálisabb énje. – Kristóf kilenc éve a barátod, és még soha semmivel nem tudtad kiborítani, pedig volt egy-két gáz cselekedeted. Mellesleg ő maga kérte, hogy tedd ezt, ha nem jelentkezik.

– Csöngess, na! Nem a barátnőd faterja vár a túloldalon, csak az egyik haverodé, komolyan nem fogja leharapni a fejedet – szólalt meg Jani.

Fazekas Jani volt baráti társaságuk negyedik tagja. A székely felmenőkkel rendelkező fiú nem nőtt túl magasra, ellenben izmos, zömök felépítésű volt. Sötétbarna haját rövidre nyírva hordta, gesztenyeszínű szeme felett gyakran ráncolta elgondolkodva homlokát. Nem lehetett kifejezetten okosnak nevezni, a problémákat inkább erővel akarta megoldani, mint ésszel – főleg mivel kissé türelmetlen volt, néha a barátaival is. A külvilág felé a kemény és zárkózott, érinthetetlen arcát mutatta, de szűk baráti körében oldottan és barátságosan viselkedett, és sose félt kiállni értük. Nem is maradt alul sokszor, hisz hatéves korától judózott egy rangos egyesületnél. Nem létezett sok dolog, ami megrémítette volna, de azok miatt gyakran érezte magát kínosan.

Kristóf még a hazaúton kérte őket, hogy Janit is avassák be a Zemplénben történtekbe. A fiú először tréfának hitte, de látva többek közt a Kristóf alkarján díszelgő karmolásokat, el kellett hinnie, hogy komolyan beszélnek. Nem kis erőfeszítésébe került elfogadni, ugyanis erős ellenszenvvel viseltetett minden „hókuszpókusz” iránt, ahogy ő nevezte. Másnak valószínűleg nem hitte volna el, de barátaiban bízott, ezért jött első szóra Budaörsről a VIII. kerületbe. A türelmetlensége teljesen jogos volt, ezt Patrik is belátta.

– Aki A-t mond, mondjon B-t is – sóhajtotta halkan, és megnyomta a csengőt.

Egy bő fél percig semmi se történt, a szél se borzolta a kicsiny kertes ház pázsitját. Patrik még így, idegesen és aggódva se győzött újfent elcsodálkozni azon, hogyan szerezhet bárki kertes házat (még ha csak ily aprócskát is) a budapesti belváros közepén. Valószínűleg köze lehetett a dolognak Kristóf építkezési vállalatot vezető nagyapjához, de sose kérdezett rá nyíltan.

Aztán lassan kinyílt a bejárati ajtó és egy nyúzott, megviselt férfi bukkant elő. Hunyorogva próbálta kivenni, kik állnak a kapunál, de nem láthatta jól őket, mert morgolódva közelebb csoszogott. Az ajtó és a kapu között járt félúton, mikor kissé megenyhülve ráismert a három fiúra. Patrikot azonban aggasztotta, hogy a férfi szeméből nem tűnt el a tompa keserűség.

– Ó, ti vagytok... Mi újság fiúk, miért jöttetek? – mormogta Lendvay Áron és megtorpant a zárt kapu előtt. Kezével szinte folyamatosan dörzsölte táskás szemét, haját elfeküdte, borostája legalább két-három napos volt és bár Patrik a világért se jegyezte volna meg hangosan, de biztosra vette, hogy legalább egy napja nem is zuhanyozott.

– Mi… nos, az van, hogy Kristóf… – kezdte bizonytalanul Patrik. Nem igazán tudta, mit mondjon, de szerencsére Márk közbevágva a segítségére sietett.

– Kristóffal mozit beszéltünk meg mára, de nem volt Kelenföldön, szóval gondoltuk, felszedjük itt.

Lendvay úr arca elkomorult. Kezét lassan leeresztette.

– Ő most biztos nem megy moziba.

– Miért? Szobafogság vagy hasonló?

– Nem.

– Akkor?

– Eltűnt.

– El... tűnt? – sápadt el Patrik. Közben belül szinte sikoltozott magával: Megmondtam! Ugye megmondtam! Tudtam, hogy valami baj van és igazam lett!

– Igen… négy napja… Őszintén fel se tudom fogni…

– És a rendőrség?

– A rendőrség… Nem tudnak tenni semmit… – sóhajtott keserűen a férfi – Bejelentettem, hogy eltűnt, megnyugtattak, hogy minden rendben lesz, de… Azóta is csak ködösítenek… Sejtem, miért… Tehetetlenek…

– Felfoghatatlan… – mormogta Márk. – De miért gondolja, hogy tehetetlenek?

– Mert… mert van, akivel… amivel nem lehet felvenni a harcot…

– Hogy érti? – nyelt nagyot Patrik. Eluralkodott rajta a balsejtelem.

– Jaj… én… Sehogy – sápadt el Áron. – Felejtsétek el, amit motyogok, csak egy megtört apa csapongó gondolatai…

– Kérem! – szólt ismét Márk. – Kristóf nekünk is fontos. Ha tud valamit, mondja el, hátha segíthetünk…

– Kedves tőletek, de nem tudtok. Most nem... Menjetek haza és ha hisztek bármiben… Imádkozzatok a csodáért… Itt már csak az segíthet… De legfőképp, felejtsétek el, amit mondtam. Így is túl sokat járt a szám…

Tétován megfordult és visszacsoszogott a házba. Hiába volt a negyvenes éveiben, öregember módjára járt. Félelmetes példája volt annak, mire képes a gyász vagy a sokk.

– Azt a huncut druidáját neki! – sóhajtott fel Márk, majd Patrikhoz fordult. – Patka, elismerem, nem tévedtél. A helyzet több komolyságot kíván, mint előre gondoltam.

– És most akkor mit csináljunk? – kérdezte óvatosan Jani. – Nyilvánvalóan történt valami Kristóffal, de csak nem rabolta el valami ótvaros, középkorból itt maradt nemesi család… vagy de?

– Egy dolog egyértelmű – szólalt meg halkan Patrik. – Valami nagyon gáz történt, és ennek jó eséllyel köze van Mistariához. Valakinek elég hosszú keze van, hogy a hatóságokat is irányítsa.

– Fasza, és mi ezzel a valakivel akarunk szembenézni? – kérdezte Márk.

– Még szép, hogy! Senkit se hagyunk hátra. Ha egy kokainbáró maffiózói volnának, akkor is odamennék és a puszta öklömmel verném be a képüket. De komolyan! – mondta határozottan Jani.

– Egyelőre azonban nincs dolgunk semmiféle maffiával – szólt Patrik. – Nyomot kell találnunk, hogy merre lehet Kristóf. És jelenleg erre egy helyen van lehetőségünk.

– Éspedig? – kérdezte Márk.

– A rendőrségen. Odamegyünk, és kiderítjük, miért ködösítenek. Ez az első lépés, hogy megtaláljuk Kristófot.

Patrik tengerzöld szeme olyan magabiztosan és elszántan csillogott, hogy két barátja nem vitatkozott vele. Elindultak a Józsefvárosi Rendőrkapitányságra.

* * *

– Biztosan jó irányba tartunk, Patka? – kérdezte Márk. – Nem mintha nem bíznék a Google térképben, csak…

– Nyugi van, nem fogunk eltévedni!

Tudta jól, miért fejezte ki aggodalmát (még ha igen finoman is) a vörös fiú. Általában ő, vagy Kristóf a vezéregyéniségek, az ötletek felvetői, a csapat élen járói. A félénk Patrik ritkán helyezkedett ebbe a szerepbe és nem is érezte jól magát benne. Jobb szeretett csendben a háttérben maradni. De szükség törvényt bont. Valakinek kézbe kellett vennie az irányítást, és most neki támadt először épkézláb ötlete.

Folyamatosan a telefonján jelzett útmutatáson tartotta a fél szemét. Elhagyták a Fazekas Mihály Gimnáziumot, egy cukrászdát és egy edzőtermet, majd befordultak egy ódon, málladozó falú házakkal teli utcába.

– Víg utca – olvasta le a nevét Márk. – Hát, a legvígabb dolog, amit el tudok itt képzelni az Krajcáros az Az-ból…

Nem kellett már soká talpalniuk, mire kiszúrták a POLICE feliratú táblát, alatta Józsefváros címerével. Márk összetett kézzel felsóhajtott.

– Csak emiatt hiszem el, hogy nem ’56 novemberét írjuk. Egy háborús övezet nincs úgy lepusztulva, mint ez a sikátor.

Bár volt némi túlzás a szavaiban, a környék összességében nem nézett ki túl bizalomgerjesztően. A rendőrség komor téglaépületével szemben egy poros udvar állt parkoló gyanánt, ezt drótkerítéssel vették körül; az utcában álló valamennyi ház ingatagnak és öregnek tűnt; s mint valamennyi budapesti utcán, itt is számtalan helyen csúfította a járdát szemét, kiömlött ital, rágógumi. Egyedül a ren-dőrkapitányság tűnt ki valamelyest, mert bár láthatóan ódon volt, ugyanakkor szépen kitatarozták, rendbe tették. A kétszárnyú, fából készült bejárati ajtó felett boltív díszelgett, a falakat nem csúfította el graffiti – egyelőre.

– Akkor hát… nincs más út, mint előre, nem? – kérdezte Patrik idegesen, mintegy megerősítést várva.

– Ha már idáig eljöttünk… – vont vállat Jani.

– Gyáva népnek nincs hazája – így Márk.

Beléptek. Az épület innen nézve kettős képet mutatott: látszott rajta, hogy nem tegnap épült, ám a felújítás nyomait is észre lehetett venni rajta. Túl sok idejük azonban nem volt bámészkodni, mert egy mosolygós rendőrnő hozzájuk lépve szólította meg őket:

– Mi járatban, fiúk?

– Kézcsók, hölgyem – mondta Márk. – Érdeklődni szeretnénk egy eltűnt közeli barátunkról. Lendvay Kristóf a neve, napok óta nem érjük el, nincs otthon, a szülei rendesen kibuktak és mit ne mondjak, mi is… Tudnak esetleg valamit?

– Lendvay? – gondolkodott el a nő. – Ismerős, utánanézek. Addig várjatok itt.

Elnyelte az épület. A három barát türelmesen várt visszatértére, de hiába teltek a percek, a nő nem jelent meg.

– Mi tart ennyi ideig? – dohogott Jani.

– Kezd olyan érzésem lenni, hogy le akar minket rázni – mormogta Márk. – De ilyen könnyen nem szabadulnak tőlem. Erőszakos vagyok, mint a vérhas.

Egy bajszos rendőrhöz lépett, aki papírjaiba merülve igyekezett valahova.

– Bocsánat! – szólította meg. A férfi megtorpant.

– Tudok valamiben segíteni, fiatalemberek? – kérdezte, végignézve a társaságon.

– Igen, kérem – szólalt meg Patrik. Magát is meglepte, milyen magabiztosan csengett a hangja. – Egy barátunk, Lendvay Kristóf eltűnt és szeretnénk segíteni, vagy információt kapni róla, ha esetleg tudnak valamit.

– Lendvay Kristóf… Valóban bejelentették egy ilyen elnevezésű… személy eltűnését – mondta Patrik szerint túl kimérten a rendőr. – De egyelőre nem sokat tudunk mondani. Bár ha nektek van valami hasznos információtok, örömmel fogadjuk. Még… csak feltérképezzük az… eseményeket… Igen, itt tartunk… De nagyon jó, hogy jöttetek…

A férfi izzadni kezdett; láthatóan nem érezte jól magát a bőrében. A leleményes Márk ezt rögvest kihasználta:

– Nézze, én egész tűrhetően ismerem ezt a srácot, a mögöttem álló Patka gyerek pedig úgy, mint a tenyerét. És mink úgy gondoljuk, hogy nem csak úgy elkóborolt, vagy tudom is én. Kimondom kerek perec: szerintem elrabolták.

– Csitt! – szólt rá ijedten a rendőr. – Ez… Honnan gondolsz ilyeneket? …Komplikált dolgokról van szó és… Azt hiszem, jobb, ha szólok a kapitánynak.

Elrobogott, majd újabb többperces várakozás után egy korosabb, nyúzott rendőrrel az oldalán tért vissza és nagyban magyarázott neki valamit.

– …tehát én megtettem, amit lehet, de tudja, mennyire nem bírok hazudni, és…

– Elég lesz, Krunt hadnagy! – sóhajtott fel fáradtan az idős rendőr. – Maga fiatal, becsületes rendőrtiszt, csak hát a pokolba vezető út is jószándékkal van kikövezve. Azok a rohadékok azt mondták, senki se tudjon róla… persze, mi nem akadályozhatjuk ezt meg teljesen. Ám ha beváltják a fenyegetéseiket… akkor mindnyájan búcsút mondhatunk az állásunknak. Ezt azért megértette?

– Meg… Martinovics ezredes úr! – bólintott a bajszos rendőr.

– Rendben, elmehet… oh, még valami! Ezt jegyezze meg egy életre.

– Igen?

– Néha a szentek is megszegik a tízparancsolatot. Néha a rendőrnek is el kell követnie kisebb vétkeket a közjó érdekében. Ne legyen túl jó erre a világra, Krunt hadnagy!

– Igenis, uram!

Krunt hadnagy odébbállt. A koros, kopasz, pocakos Martinovics ezredes, a Józsefvárosi Rendőrkapitányság vezetője ekkor a fiúkhoz fordult.

– Szóval egy bizonyos Lendvay Kristóf felől érdeklődtök?

– Igen – kezdte Patrik. – A barátai vagyunk, és mivel eltűnt…

– Nem tűnt el… – rázta meg a fejét az öreg rendőr.

– Ne szórakozzon velünk, legyen kedves! – dörrent fel kicsit türelmetlenül Jani, ám az ezredes leintette, s némán tátogta:

– …hivatalosan.

A fiúk elhallgattak. Patrikban tovább erősödött a balsejtelem.

Az ezredes lopva körülnézett, s kezet nyújtott a hozzá legközelebb álló Márknak. Úgy tűnt, mintha valamit a kezébe nyomna.

– Ennyit tehetek értetek – mormogta. – Többet ne kérdezősködjetek, nyomatékosan kérlek titeket! Megtesszük, amit tudunk…

A három barát bólintott, majd a kapitány intésére az ajtó felé vették az irányt. Patrik szinte véresre harapta az ajkát az idegességtől, gyanúja beigazolódni látszott (hisz mi másért viselkednének ily szokatlanul a rendőrök, ha nem valamiféle komoly fenyegetés miatt), és felőrölte a tehetetlenség érzése. Kevéssé vette észre Jani kavargó indulatai miatt ökölbe szorított kezét és bikára emlékeztető szuszogását, se az utolsóként kilépő Márk cinkos vigyorát, ami a nehéz ajtó becsapódása után ült ki a fiú arcára. Élesen füttyentenie kellett, hogy két barátja rá figyeljen. Diadalmasan, bár kissé óvatosan lebegtetett egy papírdarabot.

– Ezt nyomta a kezembe a vén baka.

– Hm, és mi áll benne? – kérdezte Jani fejbúbját vakarva.

– Puding próbája az evés – kacsintott rá Márk.

Végre kiderülhet, mi történt Kristóffal – gondolta Patrik. A remény hullámai elöntötték, új erőre kapott. Izgatottan, bár kissé félve hallgatta, ahogy Márk halkan olvasni kezdte a kusza betűkkel, sietve írt üzenetet:

„A fiút elrabolták. A fogvatartói terrorakcióval, nagyvárosok megsemmisítésével fenyegetőznek, ha kitudódik, vagy ha nyomozunk utánuk. Egyelőre sötétben tapogatózunk. A szülőket is értesíteni fogjuk, amint az emberrablók figyelme lanyhul kissé. Már két emberem meghalt, akik saját szakállukra nyomozni kezdtek, vagy a sajtót keresték fel. Lassan, óvatosan próbálunk haladni. De ti semmit se tegyetek! Ne ártsátok bele magatokat! Ez nem gyerekjáték!”

A három fiú sápadtan összenézett.

– Ezt megszívtuk – mormogta Jani. – Komolyan megszívtuk.

– Meg. Rengeteg ember megszívta – bólintott rá Márk. Most valahogy neki se volt kedve viccelődni.

* * *

A fiúk nem voltak egyedül. Valaki Kristófék háza óta követte őket. Valaki, aki meg akart győződni arról, hogy a rendőrök elárulnak-e nekik bármit. Valaki, aki jól tudta, ki miért rabolt el kit és mikor. És ez a valaki úgy ítélte meg, hogy bár minden az akaratuk szerint halad, nem árt egy kis emlékeztető a rendőrkapitány úrnak.
Ez lett az oka, hogy másnap reggel holtan találták Martinovics Istvánt az irodájában. A fején lévő seb öngyilkosságra utalt. Az igazság azonban messze állt ettől.

Ötödik fejezet

Körözött bűnöző

Betyár Alex egy bokor alatt lapult és arra várt, hogy a favágó odébbálljon. Nem tudhatta, hogy olvasta-e a Hírmondót. Jobb az óvatosság – különösen, ha tíz aranytallér vérdíj van kitűzve az ember fejére.

A borostás férfi szerencsére nem itt szándékozott munkába állni, komótosan tovább ballagott. Az ifjú betyár megvárta, míg elég messze kerül tőle, s csak azután bújt elő csendben, hogy folytassa útját. Össze akarta szedni a legfontosabb személyes holmijait, mielőtt elhagyja a környéket – örökre.

Amit az újságban olvasott, továbbra se hitte el. Légből kapott, valótlan vádak voltak, valaki rá akarta kenni az ügyet. Na de ki? Mertenék reggel vele voltak a kocsmában, ha ők jelentették az esetet, ráadásul olyan gyorsan, hogy másnap már a hírekben szerepelt, akkor miért nem csaptak le rá, mikor megtehették? Egyáltalán, miért viselkedtek olyan nyugodtan, olyan természetesen? Tudnak vajon a történtekről? Történt bármi, vagy az egész csak átverés? És ha az, akkor kinek áll érdekében akasztófára juttatni őt? Nem tudta, de nem mert a dolgok után járni. Csapdát sejtett minden bokor mögött.

Az a néhány tárgy, amit magáénak mondhatott, a forti betyárok fő rejtekhelyén, Rablótanyán volt. Ez a régi, elhagyatott telek valaha egy gazdához tartozott, de az meghalt, az erdő pedig körbenőtte, magába temette egykori gazdaságát. A betyárok akadtak rá pár év elteltével és beköltöztek. Persze nem lakott itt mindannyiuk, egyesek csak időnként tértek be, például ha el akartak bújni a kíváncsi szemek elől.

Ez azonban most Alexnek kevés lett volna. Tíz arany az tíz arany, egy kisebb vagyon, és úgy érezte, pénzéhesebb társai a baj-társiasságra fittyet hányva hajlandóak volnának elárulni őt ekkora összegért. Például Menyétképű. Sose kedvelte Alexet, a háta mögött mindig kis taknyosnak hívta és alig leplezte, hogy várja az alkalmat, amikor keresztbe tehet neki.

Tovább nehezítette a fiú helyzetét, hogy a helyiek jól ismerik, és félelem ide vagy oda, ezt nem fogják tolerálni. A felbőszült falusiaknak aztán bizonygathatja az ártatlanságát, nem nyugszanak, míg a hajdúk elé nem citálják. Nincs hát mese, menekülni kell. Mégpedig jó messzire.

A fák közül lassan előderengett Rablótanya sziluettje. A két zsúpfedeles, fehérre meszelt falú, valaha büszke ház inkább már csak amolyan vityilló volt: az ajtókat elemésztette az idő, a tetőt itt-ott megtépázta a szél, a falak vályogtéglái több helyen kilátszottak. Kényelmetlenek voltak és hidegek (különösen télen), de elég nagyok, hogy egyenként nyolc-tíz ember eléldegéljen bennük.

A kert se mutatott szebb képet. Belepte a gaz, kerítés inkább csak mutatóba düledezett néhol, a fű egy helyen kiégett, ahol a betyárok rendszeresen gyújtottak tüzet. Hiába, az útonálló haramiákat nem lehetett rendszeretőnek nevezni. De legalább jól tűrték a kellemetlenségeket.

Óvatosan lépett ki a nyílt terepre. Szemével a házakat pásztázta, de nem látott mozgást. Hála az Ősöknek – gondolta. Az a legjobb, ha nincs szemtanúja a távozásának.

Belépett a nagyobb házba. Az apró ablakok nem sok fényt engedtek be, így inkább az ösztöneire és emlékeire hagyatkozva kereste a lépcsőhöz vezető utat az ósdi, elhasználódott bútorok között. A vályogpadlón halkan puffantak léptei, csak a szúette lépcsőfokok nyikorogtak alatta kegyetlenül. Hiába, a betyárok ritkán költik a nehezen szerzett vagyonukat a tanyájuk csinosítására.
A régi padlás még sötétebb, dohosabb és porosabb volt, mint a földszint. Keresztbe-kasul leterített lópokrócok borították, ezek szolgáltak a betyárok ágyaiul. A legtöbbjük öreg, lyukas és molyrágta volt, s nem sok kényelmet biztosított, de legalább a hideg téli napokon úgy-ahogy melegen tartotta gazdáját.

Alex megkereste a sajátját, a fal mellett összegyűrve heverő barna, rongyos darabot. Sok társával ellentétben ő rendszeresen tisztára mosta, mert nehezen viselte el a beleivódó izzadságszagot és a piszkot. A legtöbben persze csak legyintettek rá, vagy épp gúnyosan kinevették a háta mögött (Menyétképű egyenesen odáig merészkedett, hogy piperkőcnek és férfiatlannak nevezte – persze sose szemtől szembe), de ő ezt figyelmen kívül hagyta. Rég megtanulta, hogy nem kell mindenki véleményére adnia.

A pokróca takarta el azt a kilazult deszkát, ami alá legfontosabb dolgait rejtette: csekély vagyonát (ami két aranytallérból, húsz gyémánt félkrajcárból és tizennyolc ezüstgarasból állt), tartalék töltényt és puskaport csappantyús pisztolyába, valamint egy régi, kopott tarsolylemezt, amelyről úgy tudta, családjáé volt. Bár a mintáját már nehezen lehetett kivenni (valamiféle kígyónak vagy gyíknak gondolta), de biztosra vélte, hogy ennek alapján egy nap majd rájön, kik voltak a szülei.

A pénzt, a puskaporos szütyőt, valamint a pisztolygolyókat tarsolyába süllyesztette, a lemezt pedig rövid habozás után a jelenlegi, ékes helyére illesztette, amazt meg szintén a többi tárgy mellé tette. Egy kopottas díszért talán nem akarják majd agyonverni más törvényen kívüliek.

Végigszemlélte a helyet. Mindent elrakott, amire szüksége lehet, többé semmi nem köti ide. Eljött az indulás és az eltűnés pillanata.

Lesietett a lépcsőn és elindult a kijárat felé. Azonban egy dörmögő hang megállásra kényszerítette:

– Szó nélkül és alattomban csak a vétkes ember távozik. Hová készülsz ilyen csendben, Betyár Alex, tanyasi fattyú?

A fiú megdermedt. Oldalra fordult, bár tisztában volt vele, kit fog látni. Egy nagydarab, izmos, borzas szakállú férfi ült a kemencepadkán, betyárruhában. Egy szalmaszál lógott ki a szájából és fekete szemével Alexet fürkészte.

A fiú kissé zavarba jött. Torzonborz a fiaként nevelte, az élet számos fortélyára megtanította, mégis képes lett volna köszönés nélkül, lopva itt hagyni őt a túlélés érdekében. Szép napokat élünk – gondolta, majd így szólt:

– Ha olvastad a Kismadarat, tudhatod.

– Én még nem. De a faluban többen. Már beszélnek róla és fel vannak háborodva. A véredet kívánják, utánad kajtat fél Betyárerdő.

– De nem én tettem! – fakadt ki a fiú. – Nem lennék olyan ostoba, hogy ártsak ilyen nagyhatalmú helyieknek…

– És a kocsmáros?

– Őt mindenki utálta, drágán mérte az italt és hitvány volt. A tanúkat lefizettem. A Merten fiúk két asztalra iszogattak tőlem ma reggel. Ha szerintük én törtem be, miért nem fogtak el ott és akkor?

– Hmm – gondolkozott el Torzonborz. – Van abban valami, amit mondasz. Különös helyzet, de tudod, milyen a tömeg, ha vérszemet kap. Már kikiáltották a bűnöst, és az te vagy. Nem nyugszanak, amíg a hajdúk kezére nem adnak vagy maguk fel nem kötnek. Még pénzt is kereshetnek vele… sok pénzt. S jól tudod, a hajdúkat nem érdekli az ártatlanságod. Tapsolnak örömükben, hogy fogtak egyet közülünk. És betyárbecsület ide vagy oda, vannak, akiknek csak pár csengő tallért ér az életed.

– Tudom – morogta Alex. – Ezért tűnök el innen a pokolba, mégpedig rögtön.

– Bölcs döntés. És hová mész?

A fiú egy pillanatig habozott. El merje mondani neki a tervét? Megbízhat benne vagy ő is enged a tíz arany csábításának? Szomorúan nyugtázta, hogy nem tudhatja biztosan. Nehéz szívvel annyit mondott:

– Fogalmam sincs.

– Ez még bölcsebb döntés – bólintott Torzonborz. – Az én feladatom itt véget ért. Átadtam neked minden tudást, ami kell, hogy ne öljenek meg. Innentől minden a jó szerencsén és az Ősök kegyén múlik.

– Köszönöm!

– Azért két dolgot ne feledj sose!

– Mi volna az?

– Az egyik a betyárbecsület három alapelve. Az vezessen; se több, se kevesebb. Úgy a helyes úton maradsz. Mondd ki őket hangosan és emlékezz rájuk!

– Első: Ártatlanok sose szenvedjenek. Második: Bajtársaid a testvéreid. Harmadik: Az adott szónak súlya nagy – sorolta a fiú.

– Nagyszerű – biccentett Torzonborz. – A másik dolog pedig… Lehet, hogy utad során rájössz, kik voltak a szüleid. Az idő szorít, én többet nem mondhatok. De minden jel nálad van.! A könyöködön virító anyajegytől a tarsolylemezedig… a származásodról mesélnek. De tudd: nem a családod múltja határoz meg téged, még csak nem is a te múltad. Csak a jelened és az abban hozott mostani döntéseid.

– Nem feledem, Torzonborz! – felelt a fiú.

– Akkor hát az Ősök vigyázzák lépteidet, fiam!

– A tieidet is!

Alex gyorsan elhagyta a házat, mielőtt meggondolhatta volna magát. Vetett egy utolsó pillantást a két épületre, ahol eddig élt; a másik ház mögött álló kis karámra, ahol időnként lopott állatokat tartottak; az esővizes vályúra és hordóra, amit jószerivel csak ő használt mosásra; a gazos udvarra, ahol a próbákat állta ki; a csorba lábú asztalra, amely körül megannyi víg lakomát, ivászatot, tombrusozást tartottak – mindez a múlté volt. A múlté, amit most el kell engednie. Az emlékek csak fájnak. Nincs értelme siratni azt, ami úgyse jön vissza. Nem a múltja, a jelene határozza meg. Új idő kezdődik, s csak rajta áll, milyen.

Persze azt még nem sejtette, mennyi titok, árulás, megpróbáltatás fogja kísérni útját ebben az új időben.

Hatodik fejezet

Mesélő farkasok

– És most mihez kezdünk? – kérdezte két falat sajtburger között Márk.

A három fiú a Corvin Plázában ebédelt. Rájuk fért, hisz reggel óta nem ettek egy falatot se, csak rohantak egyik helyről a másikra. Kellett egy kis szünet, hogy leülepedhessen a rájuk zúdult információ- és eseménytömeg.

– Na, ami biztos, hogy Kristóf komolyan eltűnt – szögezte le Jani.

– Mint repülőgép a Bermuda-háromszögben – bólintott rá Márk.

– És amennyiben jól értem, a rendőrséget ez nem túlzottan érdekli… vagyis érdekli, de nem sokat tehet… vagyis… nemtom… Kezdek komolyan összezavarodni.

– A levél bizonyítja, hogy igenis érdekli őket – vetette közbe Patrik. – Csak épp nem cselekedhetnek nyilvánosan.

– Ja, mert lecsap az IRA.

– Persze, pont az – dörmögte Jani. – Mellesleg csak nekem tűnik furának ez a terrorista-duma? Úgy értem, az elmondásotok szerint valami középkori varázsvilággal állunk szemben, onnan meg nem ilyen alakok volnának a legtipikusabbak… már ha nem kamu az egész…

– Ott voltunk, Jani! – nézett a szemébe Patrik. – Láttuk a farkasember-fiút és a falkáját. Legalább húsz farkast. Ez nem lehet átverés. Különben is, miért hazudna Kristóf?

– Komolyan nemtom. Csak hangosan gondolkoztam…

– Abban viszont egyetértek, hogy szó sincs itt terroristákról. A fejemet rá, hogy a Marothanok állnak emögött.

– De éppen ez az! – kiáltott fel Márk, messzire repítve egy falat sült krumplit. – Kristóf szerint az összes nyavalyás középkori tetű ott pusztult a várban. Ergo halottak. Ergo nem rabolhattak el senkit.

– Kivéve, ha kísértetként vagy zombiként visszatértek. Végül is varázslók is élnek ott vagy mifene – dünnyögte Jani.

– Vagy egyszerűen nem volt ott mindegyikük… néhányan túlélhették – mondta Patrik.

– Persze, ez is egy opció – pillantott rá Márk. – Az is lehet, hogy az ördög öreganyja rabolta el, mert rálépett a bal patájára. Vagy épp indokínai szervkereskedők vitték magukkal és e percben mond könnyes búcsút a májának. A lehetőségek száma végtelen.

– Teljesen mindegy, a lényeg az, hogy bajban van és tennünk kell valamit!

– Na, álljon meg a szegedi gyors! Patka, testvérem, gondold át, mekkora ökörség a terved! Tudjuk, hol van Kristóf? Nem. Tudjuk, kik rabolták el? Nem. Van akár egy hangyavesényi esélyünk megtalálni? Nincs! Ez az ötlet halálra van ítélve, mint XVI. Lajos. Nem tehetünk semmit, mert semmit se tudunk. Ez most a rendőrség dolga.

– De ők nem tudnak az Avilágról! Nem fogják kiterjeszteni a kutatást oda. Lehet, hogy sose akadnak a nyomára. Nem nézhetjük ezt ölbe tett kézzel!

– De nincs semmi támpontunk! Nem tudunk mit tenni!

– Akkor se hagyhatjuk ennyiben – suttogta dacosan Patrik.

– Patka, ez baromi nehéz helyzet, tudom. És nem is hagyjuk eny-nyiben. De értsd meg, hülye ötlet csak úgy belerohanni a vakvilágba. Először konkrét információkra van szükségünk.

– Ha arra nem látsz esélyt, hogy megtaláljuk, miért hiszed, hogy az ölünkbe hullik a világmegváltó infó a két szép szemünkért? – kérdezte keserűen Patrik.

Márk vállat vont, és magába tömte a maradék sajtburgerét.

– Mindkét ötlet esélytelen, de az enyém legalább nem fárasztó.

– Hihetetlen, hogy ilyenkor se tudsz komolyan viselkedni – nézett rá haragosan Patrik, majd nagy hévvel felállt és elindult a mozgólépcső felé. Márk rögtön követte.

– Hé, hé, hé! Várjatok már meg! – kiáltott utánuk Jani. Pár pillanatig tétlenül toporgott, elkeseredetten nézte félig elfogyasztott csirkeburgerét és kóláját, majd lemondó sóhajjal fölkapta és barátai után sietett.

Patrik szótlanul állt. Könyökével a mozgólépcső korlátján támaszkodott, arcán komor kifejezés, tengerzöld szeme a messzeségbe révedt és elkeseredettség tükröződött belőle. Nem vett tudomást a mellette álló Márkról. Egész testtartása kifejezte, mennyire összezavarodott és maga alatt van.

– Hazavigyelek? – kérdezte csendben a vörös fiú. – Hoztam a mocim oldalkocsiját, akár hárman is elférünk.

– Nem kell, kösz – felelte kásás hangon Patrik.

Márk vállat vont. Itt csak az idő segíthet. Neki is idő kellett, mire mindezt felfogta és elfogadta, hogy semmit se tehet. Kinek több kell, kinek kevesebb.

Kiléptek a pláza ajtaján és a metró felé vették az irányt. Kelenföldig együtt mentek volna, onnan Patrik vonattal Érdre, Márk és Jani motorral Törökbálintra, illetve Budaörsre. Vagyis mentek volna, ha egy hang megállásra nem készteti őket. Valaki folyamatosan pisszegett és fojtott hangon kiabált feléjük.

– Hé, ti ott! Álljatok meg! Nem halljátok? Hozzátok beszélek!

Megfordultak. Egy kapualjban álló alak integetett vadul feléjük. Mocskos, szakadt nemeztunikát, csuklyás köpenyt, kopott vászonnadrágot és sáros, rongyos csizmát viselt. Borostás, piszkos arcán sunyi, sötét szempár, vékony kezét májfoltok tarkították, körmei feketélltek a kosztól. Márk gyanakodva válaszolt:

– Sajnálom, de nincs se pénzem, se piám, se cigim. Tudom, hogy kenyérre kell a kiscsaládnak, de rossz embert fogott ki.

– Miről makogsz? – krákogta az alak. – Tán azt hiszed, valami evilági hajléktalan söpredék vagyok, he?

– Hát… – nézett végig rajta a vörös fiú. Patriknak azonban megütötte a fülét valami.

– Azt mondta, evilági. Ezek szerint maga tud Mistariáról?

– Még szép, hogy tudok Mistariáról! – horkantott az alak. – Onnan származom. Én vagyok a híres Harald… sámán… vagyis csak Harald… most már…

– Értem – biccentett Márk. – Akkor kedves Csakharold…

– Harald! A nevem Harald!

– Tökmindegy. Ha maga ilyen varázsló vagy mi a gyász, mit keres egy szeméttel teli sikátorban Budapesten?

– Hosszú történet… de ami igazán lényeges belőle, az egy bizonyos Lendvay Kristóf.

Patrik úgy érezte, mintha villám futott volna végig a gerincén. Lerohanta Haraldot és valószínűleg meg is rázza, ha a férfit körüllengő orrfacsaró bűztől nem hőköl hátra.

– Tud valamit róla? Beszéljen! – kérte izgatottan.

– Éééén aztán semmit! Csak ténfergek itt naphosszat, és belebotlottam azokba, akik láttak is, hallottak is.

Gálánsnak szánt, de inkább szánalmas mozdulattal egy szemeteskonténer mögé mutatott. A fiúk óvatosan közelebb léptek. Amit láttak, attól leesett az álluk.

– Mogyoró – suttogta döbbenten Patrik.

– Az ordasbundik! – kiáltott vidáman Márk.

– Most komolyan, farkasok a belvárosban? – így Jani.

Márpedig abban a szűk sikátorban, Budapest közepén valóban három farkas, Roland egykori falkájának tagjai kuporogtak: a barna bundájú és szemű Mogyoró, az oldalán sötét sávot viselő Vándor és a vékony, csapzott szőrű Geze. Persze Patrik nem jegyezte meg mindnyájuk nevét, affelől azonban nem voltak kétségei, hogy annak a zempléni falkának a tagjai bujkálnak a konténer mögött. Elhűlve nézte őket.

– Uramisten! Hogy kerültök ide?

Mogyoró válaszul morgott valamit. Mikor befejezte, Harald megszólalt.

– Azt mondja, követtek valami buszt a Meredély-hegységből, mert kalandra vágytak.

– Pillanat, Harold… – szólalt meg Márk, de a férfi dühösen közbevágott:

– Harald!!

– Ugyanaz – folytatta zavartalanul a fiú. – Maga érti, amit ezek kaffognak?

– Még szép! Mint mondtam, fénykoromban sámán voltam!

– Hát az se ma lehetett – mormogta halkan Jani. – És miért adta fel a sámánságot?

– Nem adtam fel… abba kellett hagynom, mert történt egy kis… baleset.

– Baleset?

– Igen… a révületet okozó szerbe kicsivel több nadragulyát tettem, mint kellett volna… de teljesen véletlenül! Bár ezt szegény révülni vágyók… nem értették meg túlzottan.

– Kinyírt pár embert, mert hülye volt és ezt nevezi kis balesetnek? Magától se kérnék hashajtót!

– Ebugatta, csak négyen haltak meg! Az annyira nem rossz arány.

– Miért, mennyien voltak?

– Hatan…

Mielőtt Márk folytathatta volna, Patrik közbeavatkozott:

– Hagyjátok abba! Most az a fontos, hogy megtaláljuk Kristófot!

– Igaz, a holtakon ez már úgyse segít. Na akkor kedves Harold…

– HARALD!!

– Egykutya. Csak fordítsd le, mit tudnak az ordasbundi haverjaink. Azzal talán nem ölsz meg mindnyájunkat tévedésből…

Harald szúrós szemmel nézett Márkra, de nem szólt semmit. Csendben hallgatta, ahogy a három farkas felváltva morgott, kaffogott, nyüszített, majd megszólalt:

– Nos, a farkasok a sikátorokban bujkáltak az elmúlt hónapban. Ezt mondjuk eddig is tudtam, hisz én rejtettem el őket ráolvasással, mikor először beléjük futottam… másképp már régen észrevették volna őket. Ennek ellenére csak késő éjszaka jöttek elő és igyekeztek kis területen mozogni ennek a Kristófnak a háza környékén. Tőle kapták amúgy az élelmüket… bár ez mellékes. Mint ahogy az is, hogy a fiú velem sose találkozott… szeretek az árnyak közt maradni, nehogy valami hajdú megneszelje, hol bujkálok… de ez se fontos. Szóval a lényeg, hogy pár napja éjjel észrevettek egy tömzsi, csuklyás alakot a fiú háza környékén. Azt is látták, hogy ő rabolta el.

– És avilági volt? – kérdezte Patrik.

– Nyilván. Az evilágiak nem másznak föl-le a függőleges falakon.

– Ezt eddig nem említette – vonta fel a szemöldökét Jani.

– Meglehet. A további eseményeket illetően azonban nem mondhatnak sokat. A fickó Álcát használt, így hamar szem elől tévesztették és a szagát se érezték. Abban azonban biztosak, hogy kelet felé tartott.

– Arra van a Zemplén – csillant fel Patrik szeme. – És a Marothanok is.

– De azok nem úgy volt, hogy meghaltak? – kérdezte kissé összezavarodva Jani.

– Nos… nem egészen – szólalt meg az egykori sámán. – Biztos, hogy legalább egyikük életben maradt, mégpedig Paol Marothan, a nemrég elhunyt kormányzó fia. Azon az éjszakán, mikor Sárkányvermet állítólag felrobbantották – bocsássatok meg, hogy kételkedek pár farkas szavában – a nagyúr épp egy másik előkelőségnél vacsorázott… történetesen arrafelé koldultam, a két szememmel láttam őt. Vagyis nem pusztulhatott el a várral. Nem mellesleg a mistariai újságnak is nyilatkozott, nyilvánvalóan hazugságokat, de a hullák ritkán beszélnek… Legfeljebb a norák. Vagyis életben van, és szerintem jogos bosszút akar állni. Ha minden igaz, oda az apja, a fia, testvérei…

– Milyen jól ismeri ezt a családot – jegyezte meg kissé epésen Jani, mire Harald sértődött arcot vágott.

– Mistaria legbefolyásosabb nemesi családját mindenki jól ismeri. Még azok is, aki rühellik az egész pereputtyot. Sőt, talán ők a legjobban.

– Egy a lényeg – szólt közbe Patrik. – Most már van egy gyanúsítottunk. Paolnak van oka gyűlölni Kristófot, hisz ő robbantotta fel az otthonát. Meg kell találnunk.

– Lassan a testtel! Paol nagyúr legalább hat-hét különböző várban tartózkodhat, s ki tudja, hány rejtett erődítményben. De még ha őt meg is találod, biztos lehetsz benne, hogy a fiút nem tartja maga mellett. Nem ennyire ostoba. Ha tényleg ő raboltatta el, akkor Kelepcébe vitette.

– Kelepcébe? – kérdezte Márk. – Ez valami pocsék szóvicc?

– Frászt! Kelepce a Marothan-család legendás és titokzatos magánbörtöne. Senki se tudja, mikor épült pontosan. Senki se tudja, hol található. Senki se tudja, hogy néz ki, hány rabot tartanak benne, hogyan őrzik. Egy dolog azonban biztos: még soha, senki nem tudott onnan megszökni.

– Na, fasza! Egy középkori Alcatraz – sóhajtott Márk. – Akkor hogy a görcsbe találjuk meg?

– Nos, van egy személy Mistariában aki talán, hangsúlyozom, talán képes megtalálni Kelepcét, majd bejuttatni és élve kihozni titeket. Hollós Embernek hívják. Köztörvényes bűnöző, de abból a legjobb. Felbérelhető mestertolvaj és betörő. Főleg a Holló Királynak dolgozik, de jó pénzért bárki felfogadhatja. Azt beszélik, nincs olyan hely, ahova ne tudna bejutni, nincs olyan ingóság, amit ne tudna ellopni. Ha ő azt mondja, lehetetlen megtalálni Kelepcét, akkor ez veszett ügy.

– Na és hol találjuk őt? – kérdezte Patrik.

– A Holló Királyságban fekvő Ezüsterdőben, ami a törvény elől menekülők gyűjtőfészke. Persze mindjárt kérdeznétek, hogyan juttok el oda. Szerencsétek van: én és a farkasok ismerjük az utat.

– Az királyságos, de miért lett hirtelen ilyen önzetlen szeretetszolgálattá, Harold? – kérdezte Márk.

– Harald, mondtam már! Egyébként nem szívjóságból segítek. A sámánok kitagadtak maguk közül, így már csak a törvényen kívüliek közt űzhetem mesterségemet, mert máshoz nem értek. Ám a bűnözőtársadalom nem néz jó szemmel az újoncokra. Nevet kell szerezni. És mi lehetne jobb ajánlólevél egy sikeres betörésnél a Hollós Ember oldalán Kelepcébe?

– Hát, maga tudja – vont vállat Márk. – Bár lehet, ha utcaseprőnek állna, nem nyírna ki újabb embereket. De ez már a maga dolga. Én csak örülök, ha segít nekünk.

– Még jó, hogy! Az időnk viszont véges, és az Álcát se tarthatom fenn örökké…

– A mit? – kérdezte Jani.

– Mit gondolsz, tökfej, a sok evilági csürhedék miért nem kiáltott fel még rémülten, hogy ég kegyelmezz, egy rongyos, köpenyes alak, farkasok és három velük diskuráló fiú?! Egy dolog az ordasokra bocsátott ráolvasás, de sose árt az óvatosság. Az inkább a modern izék ellen véd úgy, hogy az árnyak közé olvasztja őket… de ez most lényegtelen. Elrejtettem magunkat, az emberek nem látnak minket. De az erőm véges. Szóval javaslom, mindenki menjen a dolgára.

– Jó, de mikor indulunk? – türelmetlenkedett Patrik.

– Tudom is én! Nektek olyan sürgős, meg ezeknek a bolhafészkeknek… az Ősök verjenek szájba, a bokám!! Nem kellett volna megharapnod, te… Jó, jó abbahagytam! Mindegy, a környéken leszek. Ha azt mondjátok, indulás, indulunk. Addig meg hagyjatok békén!

Az öreg elfordult és faképnél hagyta a társaságot. A farkasok a konténer mögé bújtak.

A három fiú csak állt és pislogott. Az események gyorsabban pörögtek fel, mint várták.

Hetedik fejezet

Kapu a biztonsághoz

A háborítatlan erdőrészeken mindig tekintélyes mennyiségű avar rakódik le. Egyes helyeken az ember bokáját is ellepheti. Ennek megvan az a kifejezett előnye, hogy a nyomok eltüntetése nem jelent gondot. Azonban a száraz levelek susogása messziről elárulja a közeledőt.

Még szerencse, hogy itt nincs senki, aki meghallhatná – gondolta Alex. A lehető legnagyobb kerülőutat választotta, olyan ösvénytelen, mély erdőkön át, amiket ő maga is alig ismert. Nem akart közvetlenül az úticéljához menni. Könnyen lehet, hogy csapdát állítanak neki. Épp ezért kell vargabetűket tennie.

Gyomra éhesen megkordult, emlékeztetve arra, hogy siettében elfelejtett élelmet pakolni. Igaz, tarsolya így is megtelt, a nehéz zsákok borzasztóan lelassították volna. Pedig de messze volt már a reggeli! Még Rablótanyán költötte el, mielőtt a kocsmába ment volna. Nem volt hát mit tenni, meg kellett állnia élelmet keresni.
Mivel egyelőre nem számított, merre halad, fától-fáig járkált és szétkotorta az avart a tövük közelében, valamint árgus szemmel leste, nő-e valahol bogyós cserje. Az eredmény két marék makk, néhány gomba és egy kevés szeder lett. Zsákmányát az egyik fa tövébe gyűjtötte, s keresett néhány követ. Megtisztította a földet egy helyen az avartól, majd a kövekből kört formált, amibe száraz levelekből és gallyakból kupacot emelt. Egy kidőlt fáról száraz kérget hántott le (bár nem igazán hitt se az Ősökben, se a természet szellemeiben, nem akarta megkockáztatni, hogy esetleg mégis léteznek és magára haragítja a fákban lakozó lényeket) és letört egy vastagabb ágat, aztán törökülésben lefogta lábaival a kéregdarabot és nekilátott tüzet csiholni.

Gyorsan meggyulladt. Óvatosan a rőzsehalomra helyezte, és elégedetten figyelte, ahogy az is lángra kap. Egy hosszabb vesszőre feltűzte a gombákat és a tűz fölé tartva pirítani kezdte, miközben elővette bicskáját és felnyitotta a makkokat. A bennük rejlő, tápláló magot az áthevült kövek közelébe tette, hogy azok is megsüljenek.
Mikor mindet megfelelőnek ítélte, földet szórt a tűzre, hogy eloltsa, majd nekilátott a lakomának. Hozzászokott az erdei csemegéhez, hisz nem mindig jártak szerencsével a kereskedőknél, így nem vásárolhattak maguknak minden nap zsíros húst, friss zöldséget, ropogós cipót. Tisztában volt vele, melyik növény és gomba ehető, melyik mérgező, mi, hol és mikor terem. Vadászni is tudott, de efféle időigényes és sok nyommal járó tevékenységet most nem engedhetett meg magának. Egy tűzrakást még befedhet avarral, de egy kizsigerelt és megnyúzott állat maradványait előbb-utóbb megtalálja, aki nagyon a nyomára akar akadni.

A makkok és gombák után a szedret is befalta. Jól éppenséggel nem lakott, de egy ideig kitart vele. A holt fáról szedett még kérget és a csiholóággal együtt elrakta későbbre, szétrúgta a köveket és visszakotorta a leveleket a pernyére. Elégedetten konstatálta, hogy nem maradt feltűnő nyom.

Következő lépésként vizet kellett találnia. Rekkenő hőség volt, igazi kánikula. Már egy kis forrás vagy patak életmentő lett volna számára.

Megnézte a domboldal ívét. Enyhén jobbra lejtett. A víz pedig mindig a legalacsonyabb terület felé folyik és ott gyűlik össze. Vagyis, ha abba az irányba halad, előbb-utóbb vízbe kell botlania.
Bandukolt tovább, lefelé a domboldalon. Rövid időn belül elérte az alját, azonban pataknak egyelőre nem látta nyomát. Igaz, a hőség miatt könnyen lehet, hogy kiszáradtak. Nem volt ritka errefelé a forróbb nyarakon. Viszont ha rövidesen nem tud inni, akkor elég két nap és a varjak csipegethetik a húst a csontjairól. Tehetetlen dühében belerúgott egy lába előtt heverő kavicsba. Az viszont ahelyett, hogy messze szállt volna, nem mozdult, a fiú pedig fájdalmasan felszisszent.

– Mi a bánatos pokol? – mormogta, s közelebb hajolt a kavicshoz. Ekkor vette észre a belekarcolt mintát: egy kaput jelképező félkör, körülötte rovott jelek. Elvigyorodott.

– Feljött végre a szerencsecsillagom, hogy az ördög öreganyja rúgja meg!

A jeleket, amiket a kőbe véstek, minden törvényen kívüli ismerte: azt jelentették, hogy a közelben egy szökőkapu található.
Az Evilág és az Avilág között húzódó Álca elméletben megakadályozza a két világ közti átjárást. Azonban egyes helyeken repedések keletkeztek ezen a függönyszerű energiamezőn – mint például a Meredély-hegységnél. A legtöbb nyílás persze ennél jóval kisebb, és átjáróként működik a két világ között. Ezek többségét a Tanács az ellenőrzése alá vonta és hajdúkat rendelt melléjük, nehogy illetéktelen tévedjen Mistariába, illetve csak az lépjen át az Evilágba, akinek engedélye van rá.

Ám azoknak se veszett el a remény, akiket a törvény üldözött. A Tanács bő félezer éves uralma alatt se tudta megtalálni valamennyi Álcán lévő rést. És amelyeknek nem bukkant a nyomára, azokból lettek a szökőkapuk, melyek illegális átjárók voltak, többnyire félreeső helyeken, használatukért pedig borsos árat kértek az ezeket őrző manók és törpék – cserébe tartották a szájukat, hisz megélhetésük az elégedett kuncsaftok számától függött. A kapukhoz vezető út jelrendszerét pedig csak a beavatottak ismerték. Használatuk tehát nem jelentett kockázatot. És Alex terve abból állt, hogy egy ilyenen át menekül el a Fort-hegy-ségből.

Rövid keresés után egy fába karcolva ismét észrevette a szimbólumot. Figyelmesen fürkészte környezetét, és követte az újabb és újabb jeleket. Kacskaringósan, össze-vissza vezettek, nyilvánvalóan azért, hogy elbizonytalanítsák az embert. De őt nem lehetett átverni. Magabiztosan haladt a jelzett irányba.

Elszántságát siker koronázta. A fák között megpillantotta a szökőkaput. Körülbelül három öl magas és másfél öl széles volt, kerete és szemöldökfája mintákkal, szimbólumokkal, rovátkolt jelekkel díszített, vaskos gerendákból állt. A tátongó résen keresztül átlátott az Evilágba. Ott is egy erdő terült el, de Alex megesküdött volna rá, hogy teljesen más, mint az avilági. Megbabonázva közelített. Első alkalommal látott szökőkaput. Először pillanthatta meg az Evilágot. A látvány lenyűgözte.

– Ugye tudod, betyárkölök, hogy nincsen ám ingyen, he? – füttyentett rá valaki.

A kapu mellett kicsi hokedli, rajta apró termetű, alig egy öl magas fickó ült, ráncos bőrrel, hosszú orral, mohón csillogó szemekkel, izmos karokkal és földig lógó szakállal. Csizmát, inget, nadrá-got és kalapot viselt. Alex azonnal tudta, hogy egy törpével hozta össze a sors.

– Hogyne tudnám, nagyszakállú barátom! – felelt szélesen mosolyogva. – Csak tudja, megszédültem a szomjúságtól. Nincs véletlen egy kis vize?

– Víz, he? Mennyit érne meg neked az a víz?

A fiú bosszúsan sóhajtott. A törpék híresen pénzéhes népség. Ráadásul megérzik, mikor alkudozhatnak szemtelenebbül, mert vásárlójuk vagy eladójuk kétségbeesett helyzetben van. Ezért próbált óvatos lenni.

– Magának mi kéne érte?

– Ó, nekem sok minden kéne! A kérdés igazából az, hogy mit tudsz kínálni?

Nem akarta minden pénzét már most elherdálni. A törpe úgyse tudja, mennyi lapul a tarsolyában. Ám kevéssel se fogja beérni. A megoldás tehát az arany középút.

– Na figyeljen, mondok egyet, s kettő lesz belőle. Adok egy aranyat az átkelésért, két gyémántfelest azért, hogy elfelejtsen és nyolc ezüstöt, ha megkínál vízzel. Mit szól hozzá?

A törpe hümmögött, látványosan töprengett, majd végül bólintott és kezet nyújtott.

– Áll az alku! – mondta.

– Mint határban a dudvarakás! – rázta meg a törpe kezét Alex, avilági módra megpecsételve az egyezségüket.

A kapu őre a szakállán keresztül benyúlt az ingzsebébe, egy pöttöm kulacsot vett elő.

– Tessék parancsolni!

– Köszönöm! – vette el Alex, és a törpe kezébe szórta a pénzt. Nagyot húzott a kulacsból, mohón kortyolta a langyos, de éltető folyadékot. Nem volt sok, de egy darabig elég lesz. Visszaadta a kiürült kulacsot a gazdájának, majd kalapot emelt.

– Az Ősök vigyázzák lépteit!

– A tieidet is!

Alex tett két lépést előre. A kapu fakerete most közvetlenül mellette volt. Megérintve érezte a benne keringő hatalmas energiát, erős mágiát. Pár pillanatig még csodálta, majd elszakította róla a tekintetét és egy újabb lépéssel átjutott az Evilágba.

Nyolcadik fejezet

Kalandos indulás

– Nem értettem pontosan. Hová mentek? – kérdezte felvont szemöldökkel Réti-Nagy Károly.

– Egyet kempingezni, innen nem messze, a Dunakanyarba. Pár napra csak… persze, ha nincs ellenvetésed – tette hozzá gyorsan Patrik.

Rövid megbeszélés után a három fiú arra jutott, hogy a farkasok megjelenése a VIII. kerületben elég bizonyíték arra, hogy valami nem stimmel. Mihamarabb útnak akartak indulni, de ki kellett találniuk valamilyen fedősztorit – elvégre mégse mondhatják a szüleiknek, hogy elrabolt barátjukat mennek kiszabadítani egy bosszúszomjas avilági nemesember fogságából, három farkas és egy toprongyos, bukott sámán társaságában. Nem meglepő módon Márk rukkolt elő a legjobb ötlettel: kéredzkedjenek el pár napos kirándulásra valami közeli helyre. Remélték, ha ezzel állnak elő, szüleik elengedik őket és nem fognak gyanakodni.

Réti-Nagy Károly elgondolkozva kinézett az ablakon és a párkányon dobolt ujjaival, mint mindig, ha valamin töprengett. Rövid hallgatás után szólalt meg újra:

– És mikor akartok indulni?

– Hát… holnap – hebegte Patrik. Mindig borzasztóan zavarba jött, ha fontos vagy kínos dologról kellett egyezkednie. Apja szemöldöke enyhén felszaladt.

– Hm. Szóval ezt az egészet ma találtátok ki vagy elfelejtettél szólni?

– Spontán ötlet volt… Igen, ma jutott eszünkbe. Tudom, mindig azt mondod, hogy tervezzünk előre, de mind tudnánk menni és van szabad helyük is.

– Hm. És hogy juttok oda?

– Tömegközlekedéssel. Vonat, busz…

– Tudom, mi az a tömegközlekedés – sóhajtott Réti-Nagy Károly, megfordult és fia szemébe nézett. – Mit mondjak erre? Jobban örülnék, ha kicsit megterveznétek az ilyeneket… ugyanakkor maholnap felnőtt leszel, a saját életeddel. Nem bánom, menjetek! De ne csinálj ebből rendszert!

– Jó, persze! Bocsi és köszi!

– De legyetek óvatosak! A zempléni emberrablókat se kapták el, most meg itt van ez a torokmetsző sorozatgyilkos… lassan egy Zs-kategóriás amerikai filmben érzem magam… Ja, és persze semmi drog meg fű… inni is csak mértékkel!

– Ez evidens!

– Csak szóltam. Súlyosan büntetik a kábítószerhasználatot.

– Tudom, mondtad párszor. Köszi még egyszer!

Apja biccentett és visszaült a fotelba, hogy folytassa munkáját. Patrik pedig megkönnyebbült diadalérzettel, adrenalintól túlfűtve robogott a szobájába. Ott már várta a szinte telepakolt hátizsákja. Csomagolt váltóruhát, vizet, némi ennivalót, pénzt, iratokat, svájci bicskát. Komolyabb fegyvere nem volt, és remélte, nem is lesz rá szüksége.

Ráírt a többiekre, náluk hogy áll a dolog.

Patka: Na sziasztok! Engem elengedtek. Veletek mi a helyzet?

Marcool: Sima volt, mint az iszapos tengerpart gg

Jani: Johetek en is

Marcool: Kiralysagos… neztem am vonatot kelenfoldrol 9:40kor indul jó lesz?

Jani: Nekem megfelel

Patka: Jó lesz köszi!

Marcool: Fasza akk holnap. Ne késsetek

Patka: Nem fogunk!

Később, este, lefekvés előtt Patrik tekintete az éjjeliszekrényére tévedt és megakadt valamin. Valamin, amiről úgy érezte, szintén be kell pakolnia. Felmarkolta az aranygriffes karkötőt és táskája egyik oldalzsebébe süllyesztette. Felvette volna, de ki akarta pihenni magát, és tartott tőle, hogy a jövőbe látás nem éppen pihentető. Abban azonban biztos volt, hogy szüksége lesz még a mágikus ékszerre.

Igaza lett.

* * *

Kelenföldön reggelenként olyasmi állapotok uralkodnak, mint a bolondokházában. Emberek tartanak tucatnyi különböző irány-ba, rohannak, loholnak, lökdösődnek, szitkozódnak, idegesen mustrálják az időt vagy épp csüggedten bámulnak lekésett vonatuk után.

Ebben a káoszban egyik helyről a másikra jutni kifejezetten nehéz. S közben valakit megtalálni szinte lehetetlen. Nem csoda, hogy a három barátnak majd’ negyedórába telt, mire egymásra leltek.

– Tegye teherbe a tömeg a teheneket – mormogta Márk. – Esküszöm, nem lenne ennyi ember együtt akkor se, ha Kalkuttában zenei fesztivált tartanának.

– A lényeg, hogy végre megvagyunk – mondta Patrik. – Mindenki hozott minden szükséges felszerelést?

– Még szép, hogy! – csapott elképesztő méretű, dugig tömött hátizsákjára Márk. – Van ebben minden! Sok kaja, itóka, indukciós főzőlap, elsősegély-készlet, tankos Ossian, rádióberendezés…

– Márk, úgy értettem, valóban minden megvan-e?

– Jó na, a főzőlapon és a rádión kívül minden valós…

– Minek hoztál magaddal tankos… akármit? – vonta fel a szemöldökét Jani.

– Mert az lesz a harci öltözékem! Teli torokból éneklem A rock katonáit, miközben csépelem az ellenséget ezzel!

Böhöm nagy táskájából rövid kotorászás után előhúzott egy baseball-ütőt, és vigyorogva meglengette. Barátai döbbenten pislogtak.

– Ez… mi a halál? – nyögte Patrik.

– Ezzel legyintem majd fültövön a Marokkóiakat vagy mi a gyász a nevük, meg úgy bármit, ami túl közel merészkedik. Fegyver csak kell, nem? Kristófnak kardja volt, emlékeztek! Nekem is kijár… legalább valami hasonló.

– Az már igaz – bólintott Jani. – S ami azt illeti, fegyverrel én is készültem.

Zsebéből egy pár boxergyűrűt vett elő és felhúzta. A hideg fémen megcsillant a reggeli napfény. Márk áhítattal nézte:

– Tesó, ez nagyon állat! Eskü, be fogok szerezni egy ilyet!

– Hát… oké. Ezek szerint ti a harmadik világháborúra készültök – jegyezte meg Patrik.

– Valahogy meg kell védenünk magunkat, Patka – érvelt Jani. – Ha csak a fele igaz annak, amiket Kristóffal meséltetek, akkor odaát nem Csodaország vár ránk. Azt se tudjuk pontosan, mivel állunk szemben, szóval nem árt némi önvédelmi eszköz.

– Rendben, ahogy gondoljátok. Égetőbb probléma: hol találkozunk a farkasokkal és Haralddal?

– Gyász tudja, nekem egyik se mondott találkahelyet – vont vállat Márk. – De a józan paraszti eszem azt súgja, legnagyobb eséllyel ugyanabban a Corvin pláza melletti bájos kis utcában ülnek a szőrös hátsójukon és türelmesen várnak minket.

– Ez most, ugye, irónia volt? – nézett rá Jani.

– Nem, teljesen komolyan beszélek. Két korsó sört rá, hogy Hibbant Harold és az ordasbundik ott lesznek.

– Miért csak sört mersz felajánlani?

– Tudod, a természetben sose létezik százszázalékos valószínűség, azért. Ettől függetlenül, mivel az én ötletemről van szó, nem lesz gáz. Ami becses kobakomból kipattan, az bombabiztos. Bízzatok bennem!

* * *

– Hogy is volt ez a dolog az ötleteiddel? – vonta fel a szemöldökét Jani, mikor a sikátort teljesen üresen találták. Márk vállat vont.

– Ember tervez, farkas pedig elbarmolja.

– Egy dolog a vadak hiánya, de én a szakadt csókát se látom a sunyi szemeivel…

– Csak közlöm, hogy a szakadt csóka mögötted áll és téged néz a sunyi szemeivel, a hallása pedig kifejezetten jó! – dördült rá egy sértett hang.

Megfordulva látták, hogy Harald valóban ott áll mögöttük. Kezében egy nem túl bizalomgerjesztő gyrost szorongatott, arcát és ruháját ételfoltok tarkították.

– Pfű, ember! Maga aztán jól asszimilálódott a budapesti alsó sokezerbe – jegyzete meg Márk. – Azt honnan szerezte?

– Nem olyan nehéz becsapni pár evilágit. Hamis pénzt adtam nekik. Valahogy csak kell ennem – vont vállat, majd nagyot harapott a gyrosból. Márk felvonta a szemöldökét.

– Hát nem is tudom, ha én képes lennék hamis pénzt varázsolni, tuti nem gyanús aluljárós gyrost vennék.

– Miért nem? Egész finom.

– Fél órán belül rájössz, miért nem.

Harald nem igazán törődött vele, folytatta az evést. Tele szájjal csámcsogva szólalt meg pár pillanattal később:

– Egyébiránt úgy látom, a farkasok elmentek.

– Hogy magának milyen jó szeme van! – jegyezte meg enyhe éllel Márk. – Egyébként, ha tegnap olyan kedélyesen eldiskurált velük, nagyon megerőltető lett volna szólni nekik, hogy várjanak meg minket?

– Kértétek, hogy ezt tegyem?

– Nos, nem, de…

– Akkor magadra vethetsz. Mellesleg semmi sincs veszve. Az Ezüsterdőbe én is el tudlak titeket vezetni.

– Na de mi lesz a farkasokkal? – kérdezte Patrik aggódva. – Csak nem hagyhatjuk, hogy egy számukra ismeretlen világban csatangoljanak össze-vissza!

– Ha engem kérdezel, elég talpraesettek, hogy boldoguljanak – mondta Márk. – Ezek nem rózsadombi palotapincsik, hanem edzett, kemény vadállatok.

– Na és ha valaki észreveszi őket? Harald mondta, hogy a ráolvasás nem rejti el őket tökéletesen.

– Oké, értem, hogy aggódsz, de őszintén, hogy szeretnél a nyomukra bukkanni? Megcsörgeted őket a szipusországi varázstelefonnal?

– Ha közbeszólhatok – köszörülte meg a torkát Harald, miután az utolsó falatot is lenyelte. – A telefon gőzöm sincs, mi, azonban révkomon keresztül elérhetitek őket.

– Mi a bánatos rosseben keresztül? – kérdezte Márk.

– Révkom. Révületi kommunikáció…

– Ezt akarták csinálni azok is, akiket „véletlenül” megmérgezett, nem? – nézett a sámánra szúrós szemmel Jani.

– Az más. Az révülés. Ez meg révkom. Ehhez nem kell semmiféle főzet, csupán valamilyen tárgy, mondjuk egy ékszer, amiben lappang némi varázserő. Az utat tud nyitni a révkom létsíkjába és onnantól már egyszerű az egész. Persze, ha mistariai állat vagy, akkor még egyszerűbb, mert azok általában minden különösebb segédeszköz nélkül tudnak révkomozni.

– Azt mondta, mágikus tárgy? – szólt közbe halkan Patrik.

– Azt hát. Csak nem akad nálad egy?

– Éppenséggel… igen…

Zakatoló szívvel kereste elő az aranygriffes karkötőt. Ha ennek segítségével látott bele a jövőbe több alakalommal, akkor bizonyára nem hétköznapi ékszerről van szó. Talán van benne elég varázserő ahhoz, hogy kapcsolatba léphessenek a farkasokkal.