Nincs varázslatosabb – részlet
Author: Marta Pérez-Carbonell; Nemes Krisztina
Date: 2024
Keywords: Egy vonatút, ami mindent megváltoztat; 894.511-32 (UDC/ETO)
Description: Alica, a Londonban élő spanyol fordító az éjszakai vonaton megismerkedik az amerikai egyetemi professzorral, Terry Miltonnal, és doktoranduszával, Bou-val.A két férfi a professzor nagy vihart kavart új könyve, a Rocco bemutatójára érkezett Európába. Egy újságíró azzal vádolja Terryt, hogy címszereplőjét valós személyről, egy Hans nevű svájci fiatalemberről mintázta. Hans a regény megjelenése után nyomtalanul eltűnik, a botrány pedig egyre dagad. Miközben a vonat rendületlenül robog a sötétségen át Edinburgh felé, Alica egyre jobban bevonódik Terry, Hans és a Rocco kálváriájába, és elhatározza,
Publisher: Magvető Kiadó

Marta Pérez-Carbonell
Nincs varázslatosabb
– részlet –

Fordította
Nemes Krisztina

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Marta Pérez-Carbonell: Nada más ilusorio, Lumen, 2024

Copyright © Marta Pérez-Carbonell, 2024
Published by special arrangement with Ella Sher Literary Agency working in conjunction with Andrew Nurnberg Budapest Ltd.
Hungarian translation © Nemes Krisztina, 2026

Andrésnek, aki hitt ebben a történetben
jóval azelőtt, hogy megszületett volna,
és mindenkinek, aki az olvasásban keres menedéket.

Elmúlnak ezek a napok, ahogy
az élet minden rossz napja, a szél,
Mi tépett, cibált, lecsendesedik,
S megalvad sebeden a vér.

Bolygó lélek fészkébe visszatér.
Mi tegnap elveszett, ma megkerül.
Felragyog újra melletted a fény.
Születik a nap szeplőtelenül.

A tengertől kérdezed: Hogy lehet,
elsüllyedtem, irányt tévesztettem,
s szakadt vitorlával kikötőbe értem?

S egy hang ezt feleli: Hát nem tudod?
Az a szél röptet sirályt az égbe,
amelyik hajódat összetörte.

Oscar Hahn

Oui, tout le récit était fait de choses qui se répondaient.
Le commencement créait une situation qui se dénouait
à la fin avec les éléments du commencement.
Donc la fin répétait le commencement
et le commencement permettait déjà de concevoir la fin.

[Igen, az egész történetet egymással összefüggő dolgok alkották.
A kezdet létrehozott egy helyzetet, ami a végére megoldódott
a kezdettől ott levő elemek segítségével.
Következésképp, a vég megismételte a kezdetet,
a kezdet pedig lehetővé tette, hogy elképzeljük a véget.]

Jean-Paul Sartre

A kínai számjegyek között két különböző típusú nulla létezik, ami valójában azt jelenti, hogy kétfajta semmit tartanak számon: az egyik az abszolút semmi, gondolom, ez szolgál a világegyetem legtávolabbi részének jelölésére, ahol soha semmilyen részecske nem létezett; a másik, a ling 零 karakterrel jelölt semmi pedig arra utal, ami egy korábban jelen levő dolog után marad, mint például a vihar után a levegőben ott maradó nedvesség. Egy hiány, amit a korábban jelen levő dolog nyoma határoz meg.

Azokban a mozdulatlan napokban minden ling volt; üresség ott, ahol korábban volt valami. Ez a történet azonban nem a nyugalom idejéről szól, hanem egy hosszú éjszakáról.

Amikor felajánlották a londoni állást, már túl voltunk a legrosszabb időkön, és épp az Atocha pályaudvarnál jártam. 2020 nyarának első napjaiban sétálni olyan volt, mint egy új játék, amibe úgy tűnt, soha nem fogunk beleunni. Csak járkáltam céltalanul minden nap, és gyakran kötöttem ki a Moncloán, az Atochán, a Príncipe Píón. A pályaudvarok gyűjtötték magukba az összes, addig hiányolt mozgást: a turistaáradatot, a későn érkező utasokat, a kávét felszolgáló pincéreket; még a pályaudvar közepén álló tó atochai teknősei is felmásztak a sziklák tetejére, és beleugráltak a vízbe. A padról, ahol ültem, épp rájuk láttam, lassúak voltak, Jurassic Park-os mozgásúak, némelyik még nedvesen csillogott, a többi már a napon szárítkozott. Odalépett hozzám egy ember, arcán széles mosoly, a kis kocsija jól megrakva szórólapokkal. Már figyel egy ideje, mondta, és felém nyújtott egy prospektust, amin a fénykép egy csoport gyereket ábrázolt. A kicsik egy réten álltak, körülöttük fehér galambok röpdöstek, ők pedig tekintetüket a felhős égre emelték, melyen halványan áttört egy fénysugár. Ránéztem, ami valójában egy kérdés volt, mire ő rábökött a brosúrán olvasható szövegre: „Mi az elet”, ékezet nélkül, a TelePizza reklám betűtípusával. A misztikusok rendíthetetlen hitével közölte velem, azért érkezett, hogy megmentsen. Megköszöntem a jó szándékát, de nem, köszönöm, én már megmentettem magam, és megmenekült ő is, meg mindenki más is, ott az Atochán. Összezavarodva nézett rám, én pedig kihasználtam, hogy bemondtak valamit a hangosbemondón, felálltam, és előhúztam a telefonomat. Ösztönösen nyitottam meg az e‑mailjeimet: akkor érkezett a londoni munkaajánlat. Otthagyni a misztikust abban a pillanatban azt is jelentette, hogy elhagyom Madridot. Felállhattam volna csak úgy egyszerűen, de elmenni az Atocháról akkor azt is jelentette, hogy elmegyek az országból.

Néha az egyszerű döntések, hogy desszertet kérjünk étkezés után vagy kávét (fehér kenyeret együnk vagy teljes kiőrlésűt), több időt igényelnek, mint azok, amelyek megváltoztatják az életünket. Feltettem magamnak a kérdést, vajon a megvilágosodottnak, aki a borzalmas pizzériás stílusú prospektust kínálta, milyen választási lehetősége van. Ha két dolog közül választhatunk, nem mindig arra szavazunk‑e, ami mozgásba lendít? Egy csapat amerikai nő nehéz bőröndöket vonszolt, turisták forogtak körbe-körbe, kezükben az antennaként feltartott telefonnal, embertömegek vakon követtek magasra emelt esernyőket. A mozgás mindig utolér bennünket.

Az új állásomban a WorldTransnál a munkámat főként a londoni cégközpontban végeztem, de egy hetet mindig a skóciai irodában kellett töltenem. Minden hónap utolsó előtti vasárnapján felültem az éjszakai vonatra, és reggel Edinburghban ébredtem. Ott egy kis hotelben szálltam meg, ahonnan péntek délután indultam vissza Londonba. Álmosan értem célba mindkét irányba; amennyire bedagadt a lábam, annyira lelohadt a lelkesedésem, mintha valami térfogatcsere ment volna végbe az úton. Hosszú éjszakák voltak, és a korábbi évekkel ellentétben a tettrekészség nem jött magától, elő kellett idézni, és a magam oldalára kellett állítani.

Korábban egyszer már laktam a brit fővárosban. Jó régen volt, elvégeztem egy tanfolyamot, amin angol nyelvű kreatív írást tanultam, és mellette bébiszitterkedtem. Ez a hideg szendvicsek, kopott szőnyegek és a felhőtlenség jegyében eltelt időszak egy zárójeles történet: súlytalan, gyökértelen lét, megtörtént, de mintha meg se történt volna.

Csak rövid ideig tartott, egykettőre visszatértem Madridba, ahol megint nehezebbé vált az élet. Elvégeztem egy mesterszakot, és többek között szabadúszó fordítóként dolgoztam; anyagilag nagyon bizonytalan időszak volt, de a magányos hónapok csendjében a szövegekkel való foglalatosság segített azt képzelnem, hogy nem vagyok egyedül. Ez alatt az idő alatt a gerinctelen, hangtalan és mikroszkopikus méretű ellenség elnéptelenítette az utcákat, olyanok lettek, mint egy filmforgatás helyszínei, ahonnan elvitték a kamerákat. És mi, nézők az otthonainkból követtük ezt a tömegmészárlást, csak annyit ettünk, amennyi az életben maradáshoz kellett, csak annyi levegőt szívtunk, amennyi feltétlenül szükséges volt, elringattuk magunkat, csak suttogva beszélgettünk. Az egész világ visszatartotta a lélegzetét, mintha víz alá került volna, úgy csináltunk, mintha ott se lennénk, mintha nem is léteznénk, nehogy megtaláljanak bennünket a mentősök.

Amikor véget értek a mozdulatlan napok, magunk mögött hagytuk a veszteségeket, a lázat és a csöndet. Vége lett a gumiszerűen nyújtható időnek, én meg, aki alig vártam, hogy mozgásba lendüljek, ismét Londonban találtam magam.

A történetek ugyan mind véget érnek, de egyik sem teljesen; ehelyett összefonódnak, egymáshoz kapcsolódnak, mint ezek is, remélve, hogy együtt új szövetet alkotnak.

Az általam megtett összes vonatút közül az volt a legemlékezetesebb, amelyik ebben a történetben szerepel. Lehet, hogy az egész azért történt, mert elfelejtettem könyvet vinni magammal. Az éjszakai vonatokon mindig az olvasás volt a menedék az utasok számára; mikor mozgásban vagyunk, az olvasás oltalmat jelent, olyan, mint egy kényelmes kuckó, egy lámpás, mondta Walter Benjamin. Még a rettegett repülőgép is bölcsőként ringat bennünket, ha van nálunk könyv. Az utastérben kialszanak a fények, és a fejünk fölötti olvasólámpa úgy világít meg bennünket, ahogyan a rajzfilmekben egy felhőből zuhog az eső az egyik szereplőre. Miközben a fekete semmin haladunk át, egy fényes történetet olvasunk, amit mégis beburkol a félhomály. De azon az éjszakán nem volt nálam könyv.

Bemondták a következő állomást, ahol megáll a vonat (az éjszakai járatnak ez az egyetlen megállója), én meg kiléptem a fülkéből, és elindultam az étkezőkocsi irányába, ahol a pincér a frufrujával babrált, és eléggé ráérősen mozgott a pult mögött, miközben felszolgálta a mini ginesüvegeket meg valami kis dobozos kísérőt hozzá. Ő biztos gyakrabban szelte át hosszában a brit szigetet, mint én, és lehet, hogy elege volt már az állomásokból meg a mozgásból.

A vonat fülkés kocsikból állt, a fülkékben középre lehetett húzni az üléseket, és a támlák ledöntésével ággyá lehetett alakítani őket, de ehhez mindenki beleegyezésére szükség volt, s még ha az meg is lett volna, akkor is zavarba ejtő lett volna ennyire közel feküdni idegenek mellé. Ezek az éjszakák általában úgy teltek, hogy az utasok üldögéltek, és igyekeztek kerülni egymás tekintetét a fülke különös intimitásában. Ezen az éjszakán nem volt senki más a fülkémben, és miközben visszafelé tartottam az étkezőkocsiból, arra gondoltam, hogy könyv nélkül nem marad más társaságom, csak a félig már sötét kinti világ, meg a gin, amit bedobtam. De tévedtem, mert a fülkébe lépve egy történet várt rám, készen arra, hogy belegabalyodjon az enyémbe.

Az előző állomáson felszállt két férfi, akik együtt utaztak. Az ülésemmel szemben foglaltak helyet, és amikor beléptem, rám mosolyogtak. Vajon mi kötheti őket össze, tettem fel magamban a kérdést. Túlságosan udvariasan viselkedtek egymással ahhoz, hogy családtagok legyenek. Talán barátok, még ha az egyikük sokkal idősebb is, de érződött, hogy van valami színpadias a kapcsolatukban. A fiatalabb lehetne egy kiváltságos doktorandusz. Találkoztam már ilyen kapcsolatokkal, amik ezen a mindig nyerő formulán alapultak: van egy férfi, aki arra vágyik, hogy meghallgassák, amikor már kezd feleslegessé válni, és van egy fiatalember, aki szeretne kiválasztott lenni egy kitüntetett fiatalokból álló csoportban. Amerikaiak voltak, és egy regényről beszélgettek; főleg a fiatalabb beszélt.

– Nem hiszem, hogy csak a botrány miatt veszik a könyvedet – kockáztatta meg az, akit én diáknak véltem. – Számtalan oka lehet annak, hogy valaki el akar olvasni egy könyvet. Rengeteg fogyott már a Donovan Seymour-cikk megjelenése előtti hetekben is, egyébként meg, tök mindegy, hogy miért veszik. Az a fontos, hogy elolvassák.

Társa szomorúan bámult ki az ablakon, ahogy elképzelésem szerint már annyi, a világgal haragban levő író tette. Kinn alig voltak fények, így csak a saját tükörképét láthatta, s talán ez a kép nyújtott neki némi vigaszt. Úgy néztem, a hatvanas éveiben járhat, de olyan szánalomra méltó szomorúság áradt belőle, hogy öregebbnek látszott. Nem válaszolt a fiatalabb vigasztalási kísérleteire, aztán egyszer csak megpillantotta a szememben tükröződő önmagát, ahogy az néha megesik velünk, ha idegenekkel találkozunk.

Az ember kilép az otthonából, történeteket mesél, nevet, kihúzza a dugót a borosüvegből, s megosztja a bort azzal, aki elfogadja, és csatlakozik hozzá. Így telnek a napok, míg meg nem látjuk magunkat valaki más szemében. Mások tekintete tükör, amit nem szabad lebecsülni, olyan, mint azok a klausztrofób, szűk szobák a régi vidámparkokban, a homorú meg a domború tükreikkel, amik egyre torzabb képet adnak rólad. Egyik sem kínál objektív tükörképet, de az ember még sosem látta a saját arcát olyannak, amilyen, csakis fordított szimmetriában. Úgy tűnt, a professzor is emiatt érzett némi zavart, mikor megpillantotta magát egy idegen szemében.

A diák próbálta meggyőzni, hogy sok könyv korszakos jelentőségű lett annak ellenére, hogy valami botrány kísérte, sőt, bizonyos esetekben pont a botrány miatt lett az. Hallgattam a beszélgetést, és közben úgy tettem, mintha egy újságot olvasgatnék, amit a fülkében találtam.

– Nem érdekel, hogy mennyire fogy a könyv. Azt már teljesen maga alá temette a pletykagépezet, a siker a reality show ritmusára pulzál. Donovan Seymour cikke után a regény már soha nem lesz más, csak ez. – Úgy tűnt, hogy a bánata valóságos, és felötlött bennem, hogy talán tényleg jobban le van sújtva, mint a depressziós író, akinek a szerepét alakítja.

A fiatal kíváncsian nézett rá.

– De igaz? – kérdezte.

– Mi igaz? Amit Seymour írt a New Yorker cikkében?

– Igen – felelte a fiatalember. – Mindig azt gondoltam, hogy a vádak nagy része csak kitaláció. És ha így van, nem lehetne feljelenteni rágalmazásért?

Nem bírtam tovább, és felnéztem az újságból. Úgy érzékeltem, a professzor számára valamiképpen hízelgő az érdeklődésem. A tekintetem, ami ugyan még félénk volt, azt kérdezte, vajon igaz volt‑e a New Yorkerben publikált történet. A fiatalember válaszra várva figyelte, rám pedig némileg szemrehányó pillantásokat vetett; még ha csak némán is, de belerondítottam a történetükbe. Kimehettem volna, hadd beszéljenek nyíltan, de már egy ideje hallgattam őket, és hát tényleg igaz, hogy a füledet nem tudod úgy becsukni, ahogy a szemedet. Hallani mindig hallasz, kivéve, amikor alszol. A professzor most először nézett a szemembe.

– És ön? Ön is szeretné tudni, hogy igaz‑e az, amit Donovan Seymour írt? – Felém nyújtotta a kezét egy mosoly kíséretében, amit nem volt időm értelmezni. – Terence Milton, örülök, hogy megismerhetem.

A vonat haladt tovább a sötétségen át, ami nem is volt teljes sötétség. Utazásaim során sokszor éreztem úgy, hogy az éjszakának nehezére esik megnyernie a nappallal szemben vívott csatát, s amikor a napnak távoznia kéne, hogy helyére léphessen a sötétség, a fény máris visszatéréssel fenyeget. A levegő telis-teli volt vízrészecskékkel, és a brit eső nyomát hordozta magán, tiszta ling.

Jobban szemügyre vettem Terence Miltont, akit, mint elárulta, sokan csak Terrynek szólítottak. Amikor kezet nyújtott, alaposabban megnéztem az öltözékét. Több számmal nagyobb zöld, V nyakú pulóver volt rajta, ami látni engedte szőrös mellkasát, és bézs színű vászonnadrág, ami szintén kissé lötyögött rajta. Azok közé az érthetetlenül sovány és beteges kinézetű férfiak közé tartozott, akiknél a betegesség inkább a lélek gyengeségének volt köszönhető, nem pedig valami testi bajnak.

A fiatalember külsőre olyan amerikai diáknak tűnt, aki már hosszabb ideje Európában él, még ha a szigetország egyre kevésbé tartozott is Európához. Mézszínű szeme volt és félénk pillantása, mosolygott, amikor hozzám beszélt, de ettől még látszott, mennyire bosszantja a jelenlétem.

– Mick Boulder, de mindenki Bounak szólít. Örülök, hogy megismerkedtünk. Remélem, nem gond, de négyszemközt kell megbeszélnem valamit a professzorommal.

Mielőtt válaszolni tudtam volna, Terry közbevágott. Szó sem lehet róla! Hárman osztozunk a fülkén, s az újdonsült barátnőnket nem fogjuk kizárni a beszélgetésből. Ha hallani akarja a történetet, arra csakis itt kerülhet sor a jelenlétemben. Bou a fejét rázta, és felemelte a kezét a béke jeleként, mint a filmekben, amikor megérkezik a rendőrség.

Szóval, mit is akarunk tudni? Terence rám nézett, tudta, hogy kontextus híján nem érthetem.

– Írtam egy kisregényt Rocco címmel – mondta. Bou türelmetlenül bólintott. – Amikor megjelent, nagy érdeklődést keltett, de csak azért, amit a valóságról elárult vagy eltitkolt. Nem gondoltam, hogy ekkora hatása lesz, mint amekkora lett, és gyakran felteszem magamnak a kérdést, mit lett volna, ha nem jelentetem meg.

– Miről szól? – kérdeztem, összeszedve minden bátorságom.

De úgy tűnt, Terence nem hallotta, vagy csak nem akart válaszolni, és beszélt tovább.

– Minden más lett volna a Rocco nélkül. De mindig ez a helyzet mindennel, ami megtörtént, nem igaz? Legalábbis a drámákban meg a vígjátékokban így ábrázolják: mi történt volna, ha beszállok abba a liftbe, ha nem beszélgettem volna el az időt a szomszédasszonnyal, ha találtam volna egy taxit pont, amikor kiléptem a házból.

– Hogy miről szól? – tette fel magának a kérdést. – A Rocco annak a története, hogy az egyik ember milyen hatással van a másikra. Az élet egy apró kis darabkája, ami egy megtalált és elveszített pillanatot mutat meg, mint ami A villámcsapás című Calvino-novella főhősével történik. Olvastad? Annak a főszereplője hirtelen a bölcsesség birtokába jut, miközben átvág az utcán; úgy hasít belé a felismerés, mintha villámcsapás érte volna, s ez a villámgyors megértés egy szempillantás alatt megváltoztatja az egész szemléletét, amit aztán azonnal el is veszít. Ez a Rocco története, a megtalált és elveszített pillanaté, amiben két ember találkozik. De ne ijedj meg, nincsenek ilyen ambícióim. A Rocco nem A villámcsapás, és én sem képzelem magam Italo Calvinónak.

Amikor Terry levegőt vett, kinéztem az ablakon, pont akkor robogott el mellettünk nagyon közel egy vonat, amibe a miénk beleremegett.

– A Rocco problémája – folytatta Terry – az, hogy úgy kezelték, mintha egy olyan regény lenne, ami elhallgatja az igazságot egy Hans Haig nevű ifjúról. Sokan így olvasták, afféle roman à clefként, kulcsregényként, ami létező személyekkel kapcsolatos igazságokat tartalmaz. Így írt róla Donovan Seymour, a New Yorker riportere is, akiről fiatal barátom mesélt. – Bou fészkelődni kezdett az ülésén, amikor Hans Haig neve elhangzott, és Terry mindkettőnk szemébe nézett. – Mina Lint mutatta be nekem Hansot. Bou, te már ismered Minát, és tudod, hogy nyaranta bulikat szokott rendezni a lakásán a Sohóban – mondta Terence, majd felém fordult: – New Yorkban élünk, én irodalomprofesszor vagyok a Graduate Centerben, és Bou a doktoranduszom volt.

Bou egy bólintással megerősítette az elmondottakat, Terry pedig folytatta a találkozás felidézését, ami feltehetőleg az alapja volt annak a villámcsapásnak, amiről később írt.

– Igen. Az is lehetett volna, hogy Mina Lint soha nem mutatja be nekem, és a történet egy másik verziójában bizonyára így is történt – mondta, és megvonta a vállát, mielőtt folytatta volna a mesélést. – Ez a családnév, ami a svájci csokoládéra emlékeztet, meg arra a titokzatosságra, ami Minát körüllengi, és alapot szolgáltat mindenféle feltételezéshez a vagyona eredetét illetően, ami lehetővé teszi, hogy könnyedén és kényelmesen éljen, s mindig benne legyen a New York‑i művészvilágban és bohém társaságban; olyan élet, ami, ha önmagában nem is fényűző, azért rengeteg pénzbe kerül. Ezekben a körökben én csak egy anekdotázó professzor vagyok, ő viszont kulcsfigurája ennek a társadalmi kirakósjátéknak. Hosszú, narancsba hajló göndör fürtjeivel és szemérmetlen kacagásával Mina az olyan nők közé tartozik, akiknek a vidámsága ragadós. Ráadásul tényleg őszintén érdeklik is az őt körülvevő emberek, úgyhogy könnyű volt vele összebarátkozni. Három kis olasz agara ugyanolyan főszereplője ezeknek az estéknek, mint ő maga. A kutyusok mindenki más társaságát elutasították, és sok vendéghez hasonlóan ők is a házigazda jelenlétének káprázatában éltek. Azon az éjszakán későn értem oda, s amikor meglátta, hogy felfelé tartok a tetőteraszra vezető lépcsőn, tárt karokkal, kezében egy pohár pezsgővel indult üdvözlésemre.

Terry szavai alapján a La dolce vita Sylviáját képzeltem magam elé, és egy kicsit Roger nyúl szerelmét is, a csábító szépségű Jessica Rabbitet meg a hosszú vörös haját. Nők, akik már a puszta jelenlétükkel is képesek elkápráztatni a jelenlévőket, ahogy gyanítom, Mina is tenné.

– Egy fiatalember volt vele, akit azelőtt még soha nem láttam, és a puszik után bemutatott minket egymásnak: „Terence Milton, egy régi jóbarát, akit nem látok olyan gyakran, amennyire szeretném; Hans Haig, egy új barát, aki nemrég érkezett a városba, s akit remélem, sokszor fogok látni a jövőben.” Hans mosolygott, és miután lesöpört pár morzsát a zakója hajtókájáról, kezet nyújtott, s felém biccentett egy kicsit, amit korához képest nagyon ódivatúnak véltem. Erős parfümillatot árasztott, és a húszas évei elején járt. Mina egy fotós kiállításáról beszélt, akit már kezdtek úgy emlegetni, mint az „új Richard Avedont”. A hatalmas portréit állítólag úgy retusálta, hogy az arcokból kitörölte a szemeket, és helyükre tengeri csikókat tett. Az eredmény valami nagyon beteg dolog, állította Mina, aki tisztában volt vele, hogy a fiatalember megszállottan vonzódik a kis tengericsikókhoz. Aztán érdektelenül körbenézett: „Milyen sokan eljöttek, nem? A jövő héten majd szólok, feltétlenül meg kell néznetek a kiállítást, nagyon beteg”, mondta, majd eltávolodott tőlünk, hogy további vendégeket üdvözöljön. Az volt az első a sok kiállításból, amit hárman együtt néztünk meg – emlékezett Terry szórakozottan. – Bár igazság szerint nem is volt olyan sok.

Miközben hallgattam, ahogy mesél, szívesen megnéztem volna egy Mina Lintet vagy Hans Haigot ábrázoló fényképet, hiányzott a kontextus az éppen elkezdődött történethez. Csak szabadkoznom kellett volna, hogy kiszaladok a mosdóba egy pillanatra, és ott rákereshettem volna az interneten. Azt is lecsekkolhattam volna, hogy ki ez a Terence Milton, és miféle botrányt robbantott ki a Rocco című könyvével. De lusta voltam elhagyni a fülkét, ahol a sárgás fény azt az illúziót keltette, mintha egy tűz körül ülnénk, ami talán azért jutott eszembe, mert a másik ok, ami visszatartott, az a történet volt, s ez a kettő, a tűz és a történet az emberek képzeletében általában összetartozik.

– Mina említette, hogy néhány barátjának elvesztek a bőröndjei, amikor megérkeztek a La Guardia reptérre. Így sajnos nem érnek ide a buliba ma este. Ugyanezen a reptéren, mondta Hans, láttam egy furcsa jelenetet, amit azóta se tudok kiverni a fejemből. – Bou meg én várakozva néztünk rá, és Terry elnevette magát. – Pont ilyen képet vágtunk mi is, mint ti, Mina meg én csak bámultunk rá, és fúrta az oldalunkat a kíváncsiság, hogy mit fog mondani. Jól emlékszem még arra is, hogy milyen volt Hans arckifejezése, miközben azt a történetet mesélte. Mint később megtudtam, mindig ilyenre változott az arca, mikor a figyelem középpontjába került, elfutotta a szemét a könny, de nem csordult ki egy csepp se, csak emiatt kénytelen volt többet pislogni, és a tekintete folyékony kékséggé változott.

Terry lassan mesélt, s áthúzta ide, a jelenbe annak az estének a valóságát. Ahogy felidézte, talán azt is várta, hogy Hans tekintete átcsusszanjon az időn át ide, a mi éjjeli vonatunkba.

– Hans azt mesélte, hogy miközben a bőröndjére várt, meglátott egy csoport stewardesst, akik benn ragadtak a csomagszállító szalag körének a közepén. Talán azelőtt léptek be oda, hogy elindultak volna a csomagok (de miért tettek volna így?), és később nem tudták, hogyan lehetne kimenekülni a bőröndökkel teli futószalag fogságából. Egy utas próbált segíteni nekik, a kezét nyújtotta, és javasolta, hogy ugorjanak, az egyik láb letámaszt, stabilan a földön, a másikat felemelni a bőröndök fölé, de a légikisasszonyok, akik tisztában voltak az egyenruhájuk jelentette korlátokkal, csak nevettek a javaslaton. Megőrizték a higgadtságukat, s a szoknyájukat sem szakították el, pedig kincstári ruhadarabokról volt szó.

Bou kérdő pillantást vetett rám, mert a professzor egyszer csak abbahagyta a történetet, és az ablak felé fordult, de én vállat vontam, és a mutatóujjammal Terry felé bökve jeleztem, hogy az ő dolga visszarángatni a tanárát a valóságba.

– És mit mesélt Hans, mit csináltak a légikisasszonyok? – kérdezte Bou.

– Nem sokkal többet. Még annyit mondott, hogy jókedvűen fogták fel a helyzetet, és ott maradtak a csomagszállító szalag körjáratának a közepén, legalábbis addig, ameddig ő meg nem kapta a bőröndjét. Aztán elindult, és soha nem tudta meg, mennyi ideig kellett ott várakozniuk.

Egyikünk sem látta azokat a légikisasszonyokat, de képzeletben most mindhárman őket figyeltük. Láttuk, ahogy jókedvűen nevetgélnek abban az érthetetlen helyzetben, a csomagszállító szalag fogságában, éppúgy, ahogy Hans története, amit mi Terrytől hallottunk, egybeterelte őket.

– Bár később sok minden mást is megtudtam Hansról – mondta Terry –, az első dolog, amit tőle hallottam, ez a nem különösebben érdekes történet volt. De szórakoztatónak találtam, láttam nevetni, a szemében könnyek csillogtak, és pont úgy, ahogy most ti, én is csak azt vártam, hogy folytassa… … …

Köszönetnyilvánítás

Szeretném megköszönni az egész Colgate Egyetemnek, s azon belül különösképpen a romanisztika tanszéknek, hogy olyan helyet biztosítottak nekem, ahol az irodalomnak szentelhettem magam, valamint a barátaimnak, akik még a leghidegebb teleket is szinte trópusivá varázsolták; ők tudják, kikre gondolok. Nehéz lenne elképzelni az ott töltött éveket Niki Keating szavai nélkül. Az általam nagyra becsült és szeretett CJ Hauser biztatott arra, hogy ne hagyjam abba a regényírást, és ő biztosított arról is Padova egyik terén, hogy ez a könyv egyszer megjelenik; Monica Mercado támogatása, barátsága és szeretete nélkül nem sikerült volna talpon maradnom az Atlanti-óceán túloldalán; Laura Moure Cecchinivel sok mindent megosztottam, többek között ennek a regénynek a piszkozatát, egy albérletet, egy autót, olyan könyveket, amelyek még nem léteznek, kirándulásokat a 20-as úton, osztoztunk szörnyű kajákon és csalódásokon, és mindig minden jobb, ha vele együtt csinálom; Yang Song sok ezer otthoni kalandban volt társam, és megtanította leírni a kínai 灵 írásjelet. A diákjaimmal sok időt töltöttem kitalált történetekről beszélgetve, és az egyikük, Renee Congdon már akkor olvasta ezt a könyvet, mikor még csak egy projektterv volt.

A londoni, madridi, wellesley‑i, murciai, menorcai, La Pinilla‑i, Santiago de Compostela‑i és mexikóvárosi barátaim (sokan hispanisták, néhányan Marías-rajongók, és nagyon kedvesek a számomra) mind szeretik a könyveket, és lelkesen fogadták a regény gondolatát.

Luis Castellví Laukamp, David Jiménez Torres és María Seguín mindhárman nagylelkű segítséget nyújtottak a munka egy-egy szakaszában. Nacho García Peña társaságában huszonöt éve szállok le különféle állomásokon. A regény szereplői már egy évtizede vonatoznak, és Gavin Russell volt az első, aki hallott róluk. Barátnőm, Charlotte Fereday biztatott, hogy beszéljek Sophie Hughes-zal a regényről, Sophie pedig bemutatott Ella Shernek, az álomügynöknek. Vagyis ők kezdték az egészet.

Ha azt mondom, hogy ez a regény Ellának köszönheti az irodalmi indulását, azzal nem méltatom eléggé a szerepét; nélküle ez a könyv még mindig egy Word-dokumentum lenne. Ella Sher beleszeretett ebbe a történetbe, és mindent megváltoztatott, hogy olyan lelkesedéssel segítette előre, amit csak a hatékonysága múlt felül. Köszönet a szerkesztőmnek és szövetségesemnek, Carolina Reoyónak, akinek éleslátása jobbá tette ezt a könyvet, és aki ráadásul jó humorral és szeretettel gondoskodott a megjelenéséről és a népszerűsítéséről is. Ha létezik irodalmi dream team, akkor azt ők ketten alkotják.

Köszönet a spanyolországi Penguin Random House teljes csapatának, és különösen María Fascének, valamint Pilar Reyesnek a belém vetett bizalomért. Köszönet illeti a külföldi kiadókat is, akik befogadták ezt a könyvet még a spanyol nyelvű eredeti megjelenése előtt, köszönet a fordítóknak, akik azon dolgoznak, hogy létezzen más nyelveken is, valamint az irodalmi scoutoknak és Ella Sher társügynökeinek, akik világszerte népszerűsítették.

Két nagyszerű író van, akiknek sokkal tartozom: Javier Marías, in memoriam, mert a stílusa elbűvölt, és meghatározta az egész pályafutásomat; és Rosa Montero, aki valóságos energiaáradat és ihletforrás (ő és a munkássága egyaránt), mert évekkel ezelőtt arra biztatott, hogy írjak szépirodalmat. És amikor megtettem, elolvasta a piszkozataimat, és a rá jellemző nagylelkűséggel és szenvedéllyel adott tanácsokat.

Ebben a történetben különböző, általam nagyra becsült írók szavai bukkannak fel: a versek Robert Frost, Sylvia Plath és Hilda Doolittle tollából valók. Kölcsönöztem néhány mondatot Carme Riera Spanyol Királyi Akadémián tartott beiktatási beszédéből, melyekben olyan szépen elmélkedett a szigetekről, és Elizabeth Strouttól, akinek Lucy Barton nevű karaktere a sorsot kérdőjelezi meg. Az a gondolat, hogy az irodalom sebet ejt, de egyúttal be is forrasztja azt, Juanjo Millástól származik.

A regény nagy részét akkor írtam, amikor újra találkoztam gyerekkori barátaimmal: Neilával, Saioával, Elenával és Albertóval; valamint Paquival és Ramónnal, akik annyi paellát készítettek, ahány vasárnap van egy évben. Ezen oldalak közül jó néhány a Pynchon & Co. könyvesboltban formálódott, ahol mindig mosollyal fogadtak, Islát és engem is. Isla végig mellettem aludt az írás során. Hálás vagyok a családomnak minden támogatásukért és szeretetükért. Apám belém csepegtette a szigetek és az általuk rejtett titkok iránti szeretetet és kíváncsiságot. Nagynénémtől jön az utazások iránti szeretet. A nővérem mindig is a legjobb cinkostársam volt, és az is marad. Mindent, amit az álmokról tudok, neki köszönhetem, és köszönöm, hogy a kalandjaim iránti szokásos lelkesedésével támogatott ebben a folyamatban is. Köszönöm Sarisúnak és Kikének, mert az öröm nagyban segíti az írást. Sok minden, talán minden mögött anyám magabiztossága rejlik; ő soha nem kételkedik, én pedig az ő rendíthetetlen meggyőződésének köszönhetően tartottam ki, ami kimeríthetetlen energiaforrás a lányai számára.

Andrésnak, az első olvasómnak. Ez a regény azért kelhetett életre, mert meg volt róla győződve, hogy el tudom mesélni, és hálás volt, hogy megismerhette ezeket a szereplőket, akik már nem csak az enyémek.

Tartalom

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kontrollszerkesztő Csikós Zsuzsanna
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Molnár Eszter Edina
Borító Farkas Anna
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4780 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL