Andrea Maria Schenkel

MACSKA ÉS KÖLYKE

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Andrea Maria Schenkel: Finsterau

Hoffmann und Campe, a division of Ganske Verlagsgruppe,

Hamburg, 2012

Fordította: Bosnyák Viktória

© Hoffmann und Campe Verlag, 2012

© Bosnyák Viktória, 2014

Borítóterv: Papp Norbert

© Tarandus Kiadó, 2014

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó negyvennyolcadik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5261-51-0

PRC ISBN 978-615-5261-50-3

HERMANN MÜLLER

Roswitha Haimerl ott állt begombolt kabátban, hóna alatt a táskájával.

– Hermann, én most hazamegyek. Rendet csináltam a söntésben, az ivóban felpakoltam a székeket, kivéve a sarokasztalnál. Ott már megint egy koszos csavargó ül. Azt neked kell kihajítanod. Fizetni már fizetett.

– Ne kapd fel a vizet! Nem tudhatod, hogy csavargó-e, még akkor se, ha annak látszik. De hagyd csak! Holnap elég jó forgalom lesz, megint jön a törzsasztal.

A fogadós elöblítette az utolsó poharakat, a mosogató melletti csöpögtető tálcára tette száradni, aztán megtörölte vizes kezét a konyharuhában.

– Hogy el ne felejtsem: meg akartalak kérdezni, tudsz-e egy kicsit előbb jönni.

– Aha, menni fog. Akkor viszlát holnap!

Roswitha Haimerl az ajtóhoz ment. Hermann Müller kikísérte.

– Jó éjt! És vigyázz, nehogy valaki elvigyen!

– Attól nem kell félned, Hermann. Ha valaki éjjel elrabol, az másnap reggel vissza is hoz. Na, szervusz, és ne felejts el megszabadulni attól a csövestől!

Roswitha Haimerl nevetve távozott, a fogadós pedig bezárta mögötte az ajtót. A kulcsot a zárban hagyta, és a sarokasztalhoz ment.

A vendég felsőtestével az asztalon feküdt, egyik keze az arca alatt, a másikkal félig kiivott söröspoharát markolta. A fogadós arrébb tette a poharat, hogy az alvó fel ne borítsa, aztán kezét a vállára téve megpróbálta felébreszteni:

– Záróra. Nincs tovább. Hallod?

A férfi kábultan egyenesedett fel.

– Ja, ja, megyek má!

– Hívjak neked taxit? Vagy haza tudsz menni gyalog?

Az idegen megpróbált felállni, de megtántorodott, és visszaesett a székre.

– Haggyá! Megyek má. Vedd le rólam a mocskos mancsod!

– Nyugi, öregem! Segítsek?

– Nekem nem kell a segíccség senkitől se.

Újra megpróbált felállni, két kézzel kapaszkodott az asztallapba, a kulcsa leesett a földre.

Hermann Müller lehajolt és felvette.

– Tudod mit? Kerítek neked taxit. Kocsiba nem ülhetsz, barátocskám. Még a végén megállítanak a zsaruk, aztán én leszek szarban, amiért hagytalak vezetni.

– A zsaruk? Jó vicc! – A vendég nevetni próbált. – Azok aztán leszarnak mindent. Ha valaki eccer egy kicsit becsiccsent, mingyá avatkoznak, elkapják az embert a rendőr urak. De ha kinyírsz valakit, a kisujjukat se mozdítják. Köpnek rá, esztet én mondom neked.

– Mit beszélsz itt összevissza? Kinek mindegy, és mi?

A részegnek valahogy sikerült talpra verekednie magát, s most inogva előredőlt egy kissé, egész közel kerülve a fogadóshoz.

– A zsernyákok futni haggyák a gyilkosokat. Én aszondom. – Közben mutatóujjával többször is mellbe bökte a fogadóst. – Tudok egy gyilkosságról. Két évvel a háború után történt, és senki nem akar hallani róla. De én tudom, és nem adom fel. Tudom ki vót, és miér. De ezek hallani se akarnak róla.

– Nem tudom elképzelni, hogy a rendőrséget ne érdekelje.

– Á, azok tojnak bele. Azoknak úgy mindegy, ahogy van. Eccerűen leszarják. Nem is nyomoztak rendesen az urak. – Az idegen a szája elé tartotta az ujját. – Psszt! Egy szót se! Nem szabad nagydobra verni, de mindent tudok.

Újra visszazöttyent a székre.

– Tudod, ezek olyanok, mint az a három majom: nem látnak, nem beszélnek, nem hallanak. És ha az uraknak be kéne vonniuk a külföldi kollégákat, akkó má inkább haggyák is az egészet a francba. Inkább kussolnak, mint hogy telefonáljanak a franciáknak. Nehogy má lebőgjenek!

– Marhaságokat beszélsz. Miért ne csinálna a rendőrség semmit, csak mert Franciaországba kellene telefonálni?

De a férfi erre már nem felelt, újra az asztalon hasalt és aludt. Hermann Müller megpróbálta felkelteni, de egy idő után feladta, leoltotta a villanyt, lelakatolta a söntést, és a bevétellel együtt felment a vendéglő feletti lakásába.

Másnap reggelre a férfi már nem volt ott. Valamikor az éjszaka folyamán kimászott a vendéglő egyik ablakán. A tárcáját ottfelejtette az asztal alatt.

Amikor Roswitha Haimerl előkészítette a vendéglőt a nyitásra, néhány számla és egy húszmárkás mellett egy megsárgult újságcikket talált benne. Kíváncsian hajtogatta szét.

– Hermann, nézz csak ide! Nem ismerős? Ez itt nem dr. Augustin? – tartotta oda a fogadós elé a cikket. – Nézd, milyen fiatal volt!

– Mutasd! – vette el a főnök az újságkivágást. Aztán újra összehajtogatta, és a tárcájába tette. – Tudod, mit, Roswitha? Ezt ma megmutatom Augustinnak, amikor beugrik a reggeli sörére. Jó tréfa lesz. Kíváncsi vagyok, mit szól hozzá. Főleg, ha mesélek neki arról a tegnapi részeg alakról.

AFRA

A spaletták egész éjjel félig nyitva voltak, hogy kiszellőzzön a nappali hőség, és a hajnali, hűvösebb levegő beáradhasson a szobába. Vele együtt egy szúnyog is bejött, aminek a zümmögésére most felébred. Afra még lehunyt szemmel fekszik az ágyban, és fülel. Amikor a rovar közelebb jön, a hang felerősödik, és amikor távolodik, elhalkul. Néha olyan közel repül az arcához, hogy még leheletnyi légmozgást is érez a bőrén. Afra csak fekszik nyugodtan, és vár. A zümmögés hangosabb lesz, majd elhallgat. Érzi a szúnyogot az arcán, egy pillanatig mozdulatlanul fekszik tovább, majd meglendíti nyitott tenyerét. Kidurran a vérrel teleszívott test, és a ragacsos nedvesség az ujjaira és az arcára ragad.

Afra kinyitja a szemét. Undorodva törli bele a kezét a lepedőbe. A szoba szürke. A kevéske bútor sötéten rajzolódik ki a falak előtt.

Hamarosan feljön a nap. Ideje felkelni. Félrehajtja a takarót. Egy kicsit elüldögél az ágy szélén, talpa alatt érzi a döngölt padló hűvösét. Albertet nézi, aki a rácsos ágyban fekszik és alszik. A gyerek egyszerre kedves a szívének és idegen neki. Saját teste és vére, ezért szeretnie kellene, de néha, amikor – mint most is – ott ül az ágya szélén, azt kívánja, bárcsak ne lenne a kicsi, akkor az ő élete is egyszerűbb volna. Azonnal szégyenkezni kezd. Emlékezteti magát, hogy helytelen és bűn ilyet gondolni, hogy a gyerek nem tehet semmiről, és hogy vannak szép pillanatok, amelyeket a világért sem adna. Mégsem tud megszabadulni az újra meg újra visszatérő, kínzó gondolattól. Ritka az a nap, amikor nem nyomasztja. A tegnapi például ilyen nap volt.

A szülei már korán reggel elmentek a templomba, és aztán rokonlátogatóba. Afra egyedül maradt a házban a gyerekkel. A szokásos lidércnyomásból egész nap nem érzett semmit. Hogy ne kelljen velük mennie, azt hazudta, hogy fehérneműt kell mosnia, és a vesződség ellenére is úgy érezte, rég volt ilyen szép vasárnapja. Hajnali négykor felkelt, megreggelizett és kiment az udvarra. Mire a többiek a házban felébredtek, ő már ott állt a fateknő mellett, és az előző este mosólúgba ázatott ruhadarabokat dörzsölte a mosófához, egyiket a másik után. Amikor a konyhában a tűzhelyre tette a nagy fazekat a szennyessel és a lúggal, anyja és apja épp a templomba készült. Miután elmentek, felébresztette Albertet, felöltöztette, elvégezte a munkát a házban, és időnként a nagy fakanállal megkeverte a lobogva forró szennyest. A gyerek fel-alá futkározott, Afra pedig félt, hogy egy óvatlan pillanatban leforrázza magát a forró lúggal. Ezért végül ölbe vette, és együtt énekelték a dalt a kis boszorkányról, aki reggel hatkor felkel, hogy a pajtába menjen. Addig énekelték újra meg újra, amíg ki nem kellett venni a ruhát a lúgból, hogy odakint az udvaron újra megdolgozza a mosódeszkán. Albert nem unt bele, hogy segítsen, ahogy csak tud. A kisebb darabokat odavitte a vályúhoz, hogy kiöblítse a kút hideg vizében, amíg tetőtől talpig csuromvizes lett, a keze pedig kékre fagyott a hidegben. Afra lehúzta róla a nedves holmit, szárazra törölte, és leültette egy karéj kenyérrel a napra, a ház előtti padra. Amikor végre kimángorolta a mosott ruhát, és kiteregette a mezőn fehéríteni, ő is kiült a napra, és figyelte a fiút, ahogy megpróbálja egy vékony bottal elkergetni a szomszéd libáit, hogy rá ne tapossanak a leterített ruhákra. Időnként felállt, és bevizezte a fehéredni kiteregetett darabokat, amíg végül este megint mindent a kádba rakott, hogy másnap reggel kiteregesse száradni.

Amikor éppen rendet csinált, hogy azután bemehessen a kisfiúval a házba, két csavargó állított be az udvarra éjszakai szállás után érdeklődve. Egyikük egy kicsit emlékeztette Albert apjára, nem annyira a kinézete miatt, hanem azért, ahogyan ránézett és közben mosolygott. Kicsit elbeszélgetett velük, és továbbküldte őket a szomszédhoz. Aztán bement a gyerekkel a házba, hogy elkészítse a vacsorát. Még be sem fejezte, Albert már elaludt a konyhai kanapén, ő pedig az alvó gyereket, anélkül hogy felébredt volna, átvitte a hálókamrájukba.

Afra mélyeket lélegzik. Vajon miért nem lehet minden nap olyan gondtalan, mint a tegnapi? Aztán halkan felkel, felöltözik, hogy Albertet fel ne verje, és kimegy a konyhába.

Odakint kezd hajnalodni. Tétovázik, hogy felgyújtsa-e még a konyhában a villanyt. Keze már a kapcsolón, de végül úgy dönt, hagyja, és a hajnali félhomályban megy a tűzhelyhez, fogja a gyufát, a papírt, a rőzsét és a fahasábokat, kinyitja a tűzhely ajtaját, és feléleszti a tüzet. Leveszi a polcon lévő fatálkát, és bemegy a kamrába. Az ablakpárkányon áll a tejesfazék.

Afra a cserépedényből aludttejet mer a kis fatálba. Egészen csurig tölti. Óvatosan, nehogy kilöttyintse, visszamegy a konyhába. Leteszi a reggelinek valót az asztalra, s hozzá beletördelni egy kevés kenyeret. Elővesz egy kanalat az asztalfiókból, és melléteszi. Ül, és vár. Odakintről hallja a többiek hangját. Apja és anyja bármelyik pillanatban kinyithatja a konyhaajtót. Előre tudja, mi fog történni, amikor bejönnek. Az anyja megint szemrehányást tesz neki, amiért tegnap nem volt templomban, még esti ájtatosságra sem ment. Azon fog lamentálni, hogy mennyire szégyellte magát az egész falu és a rokonok előtt. Az apja rá fog szólni, hogy rendesen üljön, és mondja vele együtt a reggeli imát.

Rosszul fogja érezni magát. Kicsi kora óta azt éreztették vele, hogy helytelenül viselkedik, rosszkor van rossz helyen. A szülei szemében semmit nem csinál jól. Tudja, mennyire bántja az anyját, ha nem imádkozik, nem megy misére, de nem akar, és nem is fog. Miért is tenné? Hálát adjon azért, hogy nap nap után meg kell küzdenie a legegyszerűbb dolgokért is? Ki ez az Isten, aki ilyen életet kényszerít rá? Gyűlöli a szegénységet, a szűkölködést. De leginkább a szüleinek való alázatos alárendeltséget utálja. Ezeket a mondatokat: „Mit fognak szólni az emberek, lányom? Nem hoztál még ránk elég szégyent? Miért nem tudsz az egyenes, becsületes úton járni?”

Dühösen löki odébb a tálkát, nem érdekli, hogy kilöttyen a tej. Feláll az asztaltól. Az apja ebben a pillanatban lép be a konyhába. Afra nem néz rá, nem köszön, elfurakszik mellette.

– Hová akarsz menni? Ebben a házban már nem divat a köszönés? Itt még mindig tisztességes emberek laknak! – kiált utána az apja.

Afra halkan felel, anélkül hogy visszafordulna:

– Mit papolsz, vén marha?

TARTALOMJEGYZÉK

Hermann Müller

Afra

Johann

Afra

Részlet az azóta nyugalmazott rendőr, Hermann Irgang vallomásából 18 évvel az események után

Afra

Johann

Részlet az azóta nyugalmazott rendőr, Hermann Irgang vallomásából 18 évvel az események után

Johann

Oberpfälzer Tagblatt 1947. július 26., szombat Helyi hírek

Afra

Theres

Az orvos

Részlet a volt próbaidős rendőr, Josef Weinzierl vallomásából 18 évvel az események után

Johann

Részlet a nyugállományú Ludwig Pfleiderer detektívfelügyelő vallomásából 18 évvel az események után

Theres

Részlet az azóta nyugalmazott Hermann Irgang rendőr vallomásából 18 évvel az események után

Dr. Augustin

Johann

Részlet dr. Augustin államügyész vallomásából 18 évvel az események után

Matthias Karrer

Theres

Johann

Afra

Részlet Matthias Karrer házaló és köszörűs vallomásából 18 évvel az események után

Hetsch

Afra

Részlet Matthias Karrer házaló és köszörűs vallomásából 18 évvel az események után

A Francos