A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Atlas Maneuver

First published in the United States in 2024 by Grand Central

Publishing

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © Steve Berry, 2024

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Gelányi Mariann

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-566-637-9

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Őszinte köszönetem Ben Seviernek, a Grand Central rangidős alelnökének és kiadójának. Lyssa Keuschnak, az új szerkesztőmnek, akit nagy öröm volt megismerni, és együtt dolgozni vele. Azután Tiffany Porcellinek a marketinges szakértelméért, Staci Burtnek és Ivy Chengnek, akik a hirdetéseket intézték, és mindenkinek a gyártáson meg az értékesítésen, akik arról is gondoskodtak, hogy legyen olvasni való könyv, és arról is, hogy az beszerezhető legyen. Egytől egyig mindenkinek köszönöm.

Örökös mély meghajlás illeti az ügynökömet és barátomat, Simon Lipskart, aki mindezt lehetővé teszi.

Néhány extra név: Jessica Johns és Esther Garver, akik továbbra is zökkenőmentesen működtetik a Steve Berry Enterprisest; Jon Baldwin, aki mindenre megtanított a sátrakkal kapcsolatban (és mutatott nekem egy ördöngösséget, amelyről nem is tudtam); marokkói sofőrjeink és idegenvezetőink, akik először mutatták meg nekünk az Atlasz-hegységet; Ray Simmons, aki a matrózzuhanyról és más érdekességekről mesélt nekem; valamint Ami Richter, aki gondoskodott róla, hogy a japán szövegeim helyesek legyenek.

Ahogy mindig, köszönet a feleségemnek, Elizabethnek, aki számomra továbbra is a legkülönlegesebb és a legintuitívabb.

A 2020-as átigazolásom a Grand Central Publishing kiadóhoz új szerkesztővel is járt, Wes Millerrel. Wes tapasztalt profiként és tevékeny szerkesztőként olyan bestsellerszerzőket menedzselt, akik a GCP legértékesebb, legmegbízhatóbb alkotói közé tartoznak. Olyanokat, mint Douglas Preston, Lincoln Child, Harlan Coben, Joe Ide, Kanae Minato, Robin Peguero, Stephen Chbosky, Chuck Palahniuk, Jason Schreier és sokan mások.

Szerencsémre én is hozzá kerültem, és még nagyobb szerencse ért, amikor megtudtam, hogy Wes már azelőtt is rajongott a munkásságomért, hogy a Grand Centralhoz jöttem volna. Az mindig jó, ha a szerkesztő szereti az adott művet. Wes nemrégiben otthagyta a Grand Centralt, hogy a könyvkiadói szakmán kívül kezdjen új karriert. Mi ketten csupán négy kéziraton dolgoztunk együtt, de nagy tisztelet ébredt bennem a nézetei és a meglátásai iránt. Szófukar ember volt, de ha megszólalt, arra oda kellett figyelni.

Íme egy tökéletes példa erre.

Az Omega-faktor kész piszkozatában felmerült egy probléma. Egy apróság, amit sem kellőképpen megmagyarázni, sem pedig a fő cselekménybe szőni nem tudtam. Ahogy Elizabeth sem, amikor a maga szerkesztői munkáját végezte.

Mindketten megakadtunk.

De nem úgy Wes.

Amikor a kéziratot átnézte, nem csupán a problémára lelt rá, de a tökéletes megoldást is tálcán kínálta.

Ez a dolga a remek szerkesztőknek.

A legjobbakat kívánom neki.

Hiányzik.

Ez a könyv neked szól, Wes.

Wes Millernek, a rendkívüli szerkesztőnek, és még annál is remekebb embernek.

A hívő ember bővelkedik áldásokkal;
de a ki hirtelen akar gazdagulni, büntetlen nem marad.{1}

PÉLDABESZÉDEK 28:20

PROLÓGUS

LUZON SZIGET, FÜLÖP-SZIGETEK

1945. JÚNIUS 4., HÉTFŐ

23:54

Jamasita Tomojuki tábornok utoljára mondott pohárköszöntőt az osztagra. Százhetvenöt férfi állt előtte a félhomályos föld alatti kamrában. Csupa műszaki katona. Gondosan kiválogatottak. Eddig mindegyikük tökéletesen hajtotta végre a feladatát. Olyan jól és olyan fürgén teljesítettek, hogy a tábornok ünnepséget rendelt el. Sült barna rizs, főtt tojás, grillezett édesburgonya és szárított tehénhús. Az egész bőséges adag szakéval leöblítve. Már két órája hazafias dalokat énekeltek és banzájt kiáltozva éljeneztek, amíg be nem rekedtek. Néhány értékes órára félretették a háború minden kíméletlenségét.

A tábornokot tavaly októberben vezényelték újra a szigetekre azzal a megbízatással, hogy állítsa meg az amerikai erők gyors előrenyomulását. Ezt megelőzően a Császári Hadsereget vezette Malájföld lerohanása és a szingapúri csata idején. Mindkettő messze hangzó győzelem volt. Büszkeséggel töltötte el az, ahogy Churchill Szingapúr elestét jellemezte. A brit hadtörténet legszörnyűbb katasztrófája és legnagyobb szabású kapitulációja.

Itt viszont minden balul ütött ki.

Most semmi egyebet nem tesz, mint elodázza az elkerülhetetlent. A háborút elveszítették. MacArthur visszatért. Japán elszigetelődött. Ő pedig csapdába esett a Manilától északra lévő hegyek között, kevés az utánpótlás, és gyorsan közelednek az amerikaiak. Már hónapok óta nem is annyira katonai parancsnok, mint inkább bányász. Meg bankár. Betéteket fogad. Páncéltermeket épít. Jövőbeli visszavonulásokhoz biztosítja a jelenlétüket.

– Önökre! – mondta fémkupáját magasra tartva a műszakiaknak. – És a jól végzett munkára! Banzáj.

A többiek visszhangozták a jókívánságait.

Ez a föld alatti kamra volt a legnagyobb, amit építettek, vagy húsz négyzetméteres, amelyet akkumulátorról működő villanykörték világítottak meg. A falak mentén aranyrudakkal megrakott, téglalap alakú bronzládák sorakoztak nyolc sorban egymásra pakolva; a rudak egyenként hetvenöt kilogrammot nyomtak, és a súlyuk meg a tisztaságuk szerint egyedi jelölést viseltek. Összesen valamivel kevesebb, mint harminchétmillió kilogramm.

Hatalmas mennyiségű vagyon.

És volt még 174 másik föld alatti trezor is, amelyek mindegyike hasonló kincskészletet rejtett. Az egészet ázsiai országokból rabolták el, kezdve Kínával 1937-ben. A többi Koreából, Thaiföldről, Burmából, Francia Indokínából, Kambodzsából, Malajziából, Hongkongból, Timorból, Indonéziából és Új-Guineából származott. Nemzeti kincstárak, bankok, vallásos kegyhelyek, magánbirtokok, múzeumok, gyárak, otthonok, galériák. Mindent és bármit kifosztottak. A tulajdonosaik által évezredek alatt felhalmozott vagyon nagyszabású eltulajdonítása. A java része már eljutott Japánba. A többit tengeri úton tervezték elszállítani. Csakhogy az amerikaiak tengeralattjáró-blokádja megakadályozta ezt az újraelosztást. Már szó sem lehet róla, hogy innen bármit is elvigyenek, még kevésbé olyasvalamit, ami olyan súlyos és terjedelmes, mint az arany.

Így aztán más módszert eszeltek ki: elrejtik az egészet Luzon hegyeinek gyomrában, aztán a háború után visszajönnek érte.

A terv a legmagasabb szinten fogalmazódott meg, egészen személyesen Hirohito császárig felmenően. Az alacsonyabb rangú királyi hercegek közül többen is vezettek tolvajcsapatokat, amelyek átfésülték a meghódított területeket, de az általános fosztogatást a császár sármos és kulturált fivére, Csicsibu herceg felügyelte, akárcsak a dolog eltitkolását, miután az egész ármánykodást a császár által költött egyik versről kin no jurinak, Aranyliliomnak nevezte el.

– Mindannyiukra – mondta fémkupáját a magasba emelve Csicsibu herceg. – A császár köszönetet mond áldozatos munkájukért. Kívánja, hogy mindnyájan legyenek áldottak.

Az utászok viszonozták a pohárköszöntőt, megéljenezték a császárt, és azt kívánták, hogy legyen áldott. Az érzelmektől sokuknak könnybe lábadt a szeme. Még soha egyikük sem került ilyen közel az uralkodóház egy tagjához. Csaknem minden japán, köztük Jamasita is, egész életében áhítattal tekintett a császári családra. A császár volt az egész szuverén állam irányítója, a fegyveres erők parancsnoka, a nemzeti vallás feje, akit élő istennek hittek.

Csicsibu Jamasitához lépett, és azt suttogta:

– Minden készen áll?

A tábornok bólintott.

Csicsibu herceg hónapokkal ezelőtt Szingapúrból Manilába helyezte át a főhadiszállását, és kiadta a parancsot, hogy az ázsiai kontinensen még mindig zajló fosztogatásból származó összes zsákmányt a szigetekre vigyék. Az elmúlt hónapokban rabszolgamunkások és hadifoglyok ezrei ástak alagutakat, és erősítették meg betonnal az üregeket. Mindegyik helyszínnek ellen kellett állnia a földrengéseknek, a légi bombázásnak, az árvíznek és legfőképpen az időnek. A páncéltermeket tehát úgy építették ki, mint a katonai bunkereket. Ahogy egymás után elkészültek, a herceg személyesen jött el ellenőrizni, ahogy ma este is, úgyhogy nem volt semmi szokatlan a jelenlétében.

A férfiak tovább mulatoztak, miután a munkájuk befejeződött. A 175 páncélterem közül az utolsó – ez itt – három napja készült el. Az összes tervrajzot, leltári tárgyat, műszert és szerszámot beládázták, és elszállították. Miután az egyes páncéltermek elkészültek, a hadifogoly munkásokat agyonlőtték, a holttesteket pedig befalazták. Egyes japán katonák is a halálraítéltek sorsára jutottak, hogy az elkövetkező években a szellemük segítsen őrizni a kincset. Ez jól hangzott ugyan, de csak a valódi célt palástolta, ami az volt, hogy korlátozzák a szemtanúk számát.

– A térkép biztos helyen van? – kérdezte a tábornoktól a herceg.

– Az ön kocsijában várja a távozását.

Miután MacArthur partra szállt a Leyte-öbölben, minden felgyorsult. Nap mint nap kétszázezres ellenséges csapatok hódítottak teret, a japán erők pedig lassan egyre magasabbra vonultak vissza a hegyekbe. Csicsibu herceget egy tengeralattjáró várta, hogy hazavigye Japánba, az egyes páncéltermekhez elvezető térképpel egyetemben. A buja tájban itt is, ott is útbaigazítóként működő természetes jelzéseket hagytak. Finomakat. Nehezen dekódolhatókat. Amelyek a dzsungel részét képezik. Valamennyi egy Csako nevű ősi kód eleme. A térkép visszakerül a császárhoz, aki magánál tartja, amíg el nem érkezik az elhozatal ideje. Katonailag talán elveszítik a háborút, de Japánnak esze ágában sem volt pénzügyileg is veszíteni. Az elképzelés az volt, hogy egy kialkudott béke révén megtartják a Fülöp-szigeteket, hogy visszatérhessenek, és elhozzák az aranyat. Vajon mekkora vagyont rejtettek el? Nagyobbat, mint amekkorát valaha is el tudna képzelni bárki. Olyan ötvenmillió kilogramm körüli nemesfémet.

A császár dicsőségére.

– Ideje távoznunk – súgta a hercegnek a tábornok. Aztán ismét az utászok felé fordította a figyelmét. – Egyenek-igyanak. Kiérdemelték. Itt maguk vannak, nyugalomban és biztonságban. Találkozunk holnap reggel, a kiürítéskor.

A csapat egy emberként banzájt kiáltott neki, amit ő viszonzott, közben észlelve a körülötte lévő férfiak mosolyát. Majd a herceggel együtt távozott a kamrából, és egy kezdetleges felvonóhoz mentek, amely a hetven méterrel fölöttük lévő talajszintre vezetett. Menet közben észrevette a dinamitot, amelyet az éppen zajló ünnepség alatt helyeztek el a járatban. Egy másik közlekedő alagutat szintén aláaknáztak, a tölteteket ahhoz elég távol helyezték el egymástól, hogy az átjárót lezárják, de ahhoz nem elég közel, hogy a járatot teljesen megsemmisítsék.

A herceg és a tábornok kilépett a felvonóból a fülledt trópusi éjszakába. Három robbantási szakértő várt rájuk. Amint az aknát és az alagutat berobbantják, a beavatottak maradéka, az a 175 utász is halott lesz, aki ismerte az elrejtett holmi pontos helyét. A legtöbbjük megfullad, de nyilván lesznek olyanok is, akik a császáruk szolgálatában rituális öngyilkosságot követnek el.

A tábornok az egyik katonához fordult, és bólintott.

A tölteteket begyújtották.

Robbanások morajlottak, a talaj megrázkódott, a töltetek előre meghatározott sorrendben robbantak, és egymás után rombolták le a kiásott üreg egy-egy szakaszát. Az utolsó töltet föld- és kőzuhatagot előidézve a főbejáratot semmisítette meg. Ezt még hajnal előtt elegyengetik, és húznak rá egy réteget, a dzsungel pedig hetek alatt pótolja az elveszett levélzetet, teljessé téve az álcát.

Egy várakozó jármű felé indultak.

– Ezekkel a katonákkal mi lesz? – kérdezte a robbantócsapatra gondolva Csicsibu.

– Reggelre halottak lesznek.

Ezzel vége is lesz az öldöklésnek. És még ha az ellenség meg is tudná, hogy mi történt, a Fülöp-szigetek 7107 szigetén évtizedekig tartana annak a 175 rejtekhelynek a felkutatása.

De muszáj volt elgondolkodnia.

– És velem mi lesz? – kérdezte a hercegtől. – Nekem is meg kell halnom?

– Ön a Császári Hadsereg magas rangú tábornoka – felelte a herceg. – Esküvel fogadott hűséget a császárnak.

A kocsihoz értek.

– Akárcsak az összes katona meg utász, aki meghalt – mondta a tábornok.

A herceg kinyitotta a hátsó ajtót, és kivett egy bőr válltáskát. Abból egy japán hadizászlót húzott elő. Egy fehér háttéren nyugvó vörös korongot, amelyből tizenhat sugár indul ki, a felkelő napot szimbolizálva.

Csicsibu kiterítette a motorháztetőre.

– Számítottam rá, hogy esetleg nyugtalan lesz. Legyünk őszinték. A háborúnak vége. Minden elveszett. Ideje felkészülnünk a jövőre. Nekem vissza kell térnem Japánba, hogy a fivéremmel ennek a jövőnek a biztosításán dolgozzunk. Önnek itt kell maradnia, hogy a lehető legtovább feltartsa az amerikaiakat.

Ebben volt valami.

A fiatalabb férfi egy kis dísztőrt vett elő a táskából, és megszúrta vele a kisujja hegyét. Jamasita tudta, mit várnak tőle. Elvette a pengét, és beledöfte a saját kisujjába. Ketten együtt vért csöpögtettek a zászlóra egy évszázados rituálé részeként, amely állítólag a vérszerződés révén egymáshoz köti a résztvevőket.

– Egyek vagyunk – mondta Csicsibu.

A tábornok egyszeriben ugyanazt a büszkeséget érezte, amit azok az utászok megéltek.

– Megtiszteltetés lesz számomra a bizalom, amelyet belém helyezett.

– Szükségünk lesz önre – mondta a herceg –, miután ez a háború véget ér, és visszatérünk ide, hogy megszerezzük azt, ami a miénk. És úgy is lesz, Tomojuki. Visszatérünk. Japán életben marad. A császár életben marad. Addig is vigyázzon magára, és majd akkor találkozunk.

Csicsibu beszállt a járműbe. A sofőr már a volánnál ült. Felköhögött a motor és a szállítmány elhajtott a keskeny, keréknyomos úton. Az egyik robbantási szakértő odalépett, vigyázzba állt, és tisztelgett. A tábornok tudta, hogy mit szeretne hallani a katona.

– Állítsa fel a csapdákat. Biztosítsa a helyszínt.

A rejtekhelyeket egytől egyig aláaknázták robbanóanyaggal és egy sor más, halálos védőeszközzel. Ha bárki fel merné törni a trezorokat, nagy árat fizetne érte.

A távolból puskalövések és aknavetők hallatszottak.

Nemsokára az ellenség fogja ellenőrizni a szigeteket.

Szerencsére azonban az Aranyliliom befejeződött.

NAPJAINKBAN

1. FEJEZET

BÁZEL, SVÁJC

SZEPTEMBER 3., CSÜTÖRTÖK

9:40

Cotton Malone nem tudta eldönteni, hogy valós-e a fenyegetés, vagy képzeletbeli. Azért küldték, hogy felmérje a helyzetet, tartsa a szemét a célponton, és avatkozzon be. De csak ha muszáj.

Ez vajon annak minősül?

A bázeli utcákon nagy volt a forgalom. Ami nem meglepő, tekintve, hogy ez a kétszázezres város a reneszánsz óta kereskedelmi csomópont és kulturális központ. Hatszáz évvel ezelőtt Európa nagyvárosai közé tartozott. Ebben a fekvése is segített. Stratégiai helyen épült, ott, ahol Svájc, Franciaország és Németország összeér, a belvárosát pedig a Rajna osztja két jellegzetes részre. Az egyik a múltból maradt itt, a másik a mában gyökerezik. Óvárosa a folyó déli partján emelkedő két dombot foglalja el. Egy réges-régi középkori városra emlékeztető, borostyánnal befutott, gerendavázas házakkal teli hely, amelynek macskaköves utcácskái sétálóutcák és gyér forgalmú utak keverékei.

A napfényben fürdőző Cotton az egyik zsúfoltabb forgalmú út mellett állt, és a közeli árustól vásárolt zacskónyi sült gesztenyét majszolta. Az általa megfigyelt célszemély az utca túloldalán lévő egyik kis butikban tartózkodott, tőle úgy kétszáz lábnyira, ahol már harminc perce eltűnt. Divatos áruházak kirakatai vonzották a vevők folytonos áradatát. Rengeteg kávézó, üzlet, ékszerész, márkás ruhabolt és személyes kedvencei, az antikváriumok. Azokból is egy rakás. Amelyek mind a saját otthoni, koppenhágai könyvesboltjára emlékeztettek. Évekkel ezelőtt vásárolta a szerény méretű, ízlésesen berendezett és jól felszerelt üzletet. Nemcsak a bibliofileket látta el könyvekkel, de a Koppenhágába látogató számtalan turistát is. Minden évben bezsebelt némi profitot, pedig több időt töltött távol az üzlettől, mint szeretett volna. Ő volt a Dán Antikvár Könyvkereskedők Szövetségének jelenlegi titkára is, ami életében először történt meg vele, ugyanis nem volt valami nagy közösködő.

De hogy a fenébe ne?

Imádja a könyveket. Ők is imádják a könyveket.

Folyamatosan emberek mozogtak minden irányban, az agya a legapróbb részletre is felfigyelt, ami a korábbi foglalkozása során bajt jelzett. Senki sem bámészkodott, nem időzött egy helyben túl hosszasan. Az égvilágon semmi sem ütött el a környezetétől, kivéve egy kocsit. Egy sötét színű Saabot. Tőle harmincméternyire parkolt a járdaszegélyhez simuló többi autó között. Az összes többi üres volt. A Saab viszont nem. Ketten ültek benne, az enyhén sötétített szélvédőn át ki tudta venni az alakjukat. A vezető és még valaki a hátsó ülésen. Az emberek zömében önmagában egyiknek sem, másiknak sem lenne szabad gyanút keltenie.

Csakhogy ő nem tartozik az emberek zöméhez.

Ő képzett hírszerző tiszt, aki tucatnyi évet ledolgozott a Magellán Ügyosztályon, az Egyesült Államok Igazságügyi Minisztériumának titkos nyomozócsoportjában. Az elsők között verbuválta régi barátja, Stephanie Nelle, aki létrehozta, és azóta is vezeti az egységet. Nemrégiben valamin összekülönbözött az új amerikai elnökkel, Warner Foxszal, de már mindent megoldottak, és újra ő a parancsnok. És bár Cotton egy ideje visszavonult az Ügyosztálytól, szabadúszóként továbbra is dolgozott Stephanie-nak, valahányszor sikerült őt elcsábítania a könyvesboltjától. Tetszett neki, hogy még mindig szükség van rá, úgyhogy csak ritkán mondott nemet. Persze majd eljön a nap, amikor Stephanie már ritkábban kéri fel, és csupán egy könyvkereskedő lesz belőle. De szerencsére egyelőre még hasznossá tudja tenni magát, bár most nem Stephanie miatt van itt. Ezt a szívességet egy másik barátja kérte tőle, akivel pár hónapja futott össze Németországban.

Derrick Koger.

Nemrégiben léptették elő a Központi Hírszerző Ügynökség európai állomásfőnökévé, és egy elveszett kincsről szóló elképesztő mesével piszkálta fel Cotton kíváncsiságát.

Egy mesével, ami milliárdokat érő, rabolt aranyról szólt.

Jamasita Tomojuki tábornok, aki a Fülöp-szigetek utolsó percig tartó védelmét vezényelte, ugyanakkor ennek a szajrénak az elrejtését is felügyelte, 1945 szeptemberében adta meg magát a szövetségeseknek, majd gyorsan bíróság elé állították, és 1945 decemberében háborús bűnök elkövetéséért elítélték. Jamasitát két hónappal később felakasztották.

Hogy miért ilyen sietve?

Egyszerű.

A CIA elődje, a Stratégiai Szolgálatok Hivatala tudomást szerzett 175 betemetett páncélteremről. Jamasita kerek perec elutasította a lokalizálásukban való együttműködést, az amerikaiaknak pedig más sem hiányzott, mint hogy életben maradjon, és hírt adhasson a világnak az aranyról.

Úgyhogy felakasztották.

Miután ezt a szálat elvarrták, Luzon szigetét pedig katonailag biztosították, bevonult az OSS, és sikerült is rábukkanniuk több nagyobb rejtekhelyre, többtonnányi gazdátlan nemesfémre, amit mind elszállítottak a világ negyvenkét országában kialakított depókba. Mindezt Douglas MacArthur tábornok és Harry Truman elnök tudtával és beleegyezésével.

Hogy miért vitték el?

Három okból.

Először is, ha egy ilyen hatalmas tömegű ellopott arany megszerzése kitudódott volna, emberek ezrei álltak volna elő azzal, hogy igényt tartanak rá, sokan szélhámosságból, a kormányok pedig évtizedekig a tulajdonjog megállapításának csapdájában vergődtek volna.

Másodszor, az arany puszta mennyisége, ha újra rászabadítják a nyílt piacra, lenyomta volna az árát. Akkoriban a legtöbb ország az amerikai dollárhoz kötötte a valutáját, a dollár fedezete pedig az arany volt, tehát egy váratlan értékcsökkenés világméretű pénzügyi katasztrófát okozott volna.

Végezetül pedig, miután Hitlert és Japánt legyőzték, a világ biztonságára a legnagyobb fenyegetést már a Szovjetunió jelentette. A kommunizmust meg kellett állítani. Mindenáron. És a titkos vagyonban meglévő több százmillió dollár természetes módon becsatornázható volt erre a célra.

Így aztán idővel a megszerzett arany és ezüst szép lassan egy helyre gyűlt, a később Fekete Sas Vagyonkezelőként ismertté vált intézmény felügyelete alá. Hogy hová központosították? A luxemburgi Bank of St. George-ba. És ez a vagyon 1949 óta ott csücsül, a titoktartás falának védelmében, amely fal – Koger szerint – csak az utóbbi hónapok során dőlt le.

Lenyűgöző sztori.

A kocsit a két utassal beindították.

Cotton figyelme a járműről visszasiklott a butikra.

A célszemély megjelent, kilépett a bejárati ajtón, és ráfordult a forgalmas járdára. A kocsi beindítása vajon csak véletlen egybeesés volt?

Aligha.

Cotton csak egy fotót látott Kelly Austinról, aki a Bank of St. George alkalmazottja volt. A munkája? Cottonnak sejtelme sem volt róla. Neki csak annyit mondtak, hogy kísérje figyelemmel a nőt, és csak akkor avatkozzon be, ha feltétlenül muszáj. Koger ez utóbbit külön hangsúlyozta. Ezért is foglalt el megfigyelőállást az utca túloldalán, a járókelők között, akik a saját dolgaikon kívül semmiről sem vettek tudomást maguk körül.

Kelly Austin a Saabbal ellenkező irányba indult, mire a kocsi kikanyarodott a parkolóhelyéről, és előrefelé araszolt az utcán. Mögötte nem jött kocsi, előtte viszont volt egy. Az elöl lévő gyorsított, és elhúzott Cotton mellett. A Saab azonban egy pillanatra sem változtatott a sebességén.

Nem vitás. Ez fenyegetést jelent.

Austin haladt tovább Cotton felé, az utca túloldalán. Nem forgatja a fejét. Nem néz körül. Nem tétovázik. Csak egy lépés a másik után, az egyik kezében bevásárlószatyrot lóbál, másik vállán retikül lóg.

Mit sem sejt.

Cotton a mellette lévő szemetesbe hajította a gesztenyét, és a járdáról lelépve a sávok között szlalomozva megindult a középen lévő járdasziget felé. Onnan a kocsik közt nyíló első résen átvágott a túloldalra, ötvenlábnyival Austin előtt. Emberek haladtak el mellette az ellenkező irányba tartva. A Saab egyre csak jött, egy kicsit gyorsabban haladt, már majdnem Austin mellé ért.

A hátsó ablak leereszkedett.

Egy fegyvercső vált láthatóvá.

Cottonnak nem maradt rá ideje, hogy közelebb kerüljön Austinhoz. Túl messze volt. Így aztán hátranyúlt a zakója alá, hogy megkeresse a Berettát. Magellán Ügyosztály-os kivitelű. Megengedték neki, hogy a korkedvezményes nyugdíjba vonulása után is megtartsa. A fegyver láttán egyik-másik járókelő bepánikolt. Sehogy sem lehetett elrejteni.

Cotton magára parancsolt, hogy koncentráljon.

A fejében megszűnt a világ összes nagyvárosára jellemző, mindent átható háttérzaj. Gondolatait a csend uralta, a szeme pedig az összes többi érzékszerve fölött átvette a parancsnokságot. Célra tartotta a fegyvert, és két lövést eresztett a nyitott hátsó ablakba. A Saab azon nyomban gyorsított, a gumiabroncsok csikorogva tapadtak meg a burkolaton, ahogy a kocsi elhúzott mellette. A veszély, hogy viszonozzák a tüzet, valószínűnek tűnt. Úgyhogy még egy golyót küldött a lehúzott ablakba.

Az emberek szétspricceltek. Sokan hasra vetették magukat.

A Saab elviharzott.

Cotton a rendszámtáblára koncentrált, és az eszébe véste a betűket meg a számokat. A kocsi a következő kereszteződéshez ért, aztán eltűnt a sarkon túl. Cotton sietve visszatuszkolta a pisztolyt a zakója alá, és körülnézett.

Zihált a rövid, szapora levegővételtől.

Kelly Austinnak se híre, se hamva nem volt.

2. FEJEZET

BAJKÁL-TÓ, SZIBÉRIA

16:40

Kyra Lhota előretolta a gázkart, és száguldott a vízen a csónakkal. A tó statisztikai adataitól megállt az ember esze. Egy ősi hasadékvölgyből keletkezett harmincmillió évvel ezelőtt. A világ legrégebbi víztározója. A bolygó édesvízkészletének egyötödét tartalmazza. Háromszáz folyó táplálja, de közülük csak egy száradt ki. Hétszáz kilométer hosszú, a legnagyobb szélessége nyolcvan kilométer, a legmélyebb pontja pedig ezerötszáz méternyire van a felszín alatt.

A térképeken egy holdsarló alakú ív az orosz–mongol határral szomszédos hatalmas néptelen tájék részét képező Dél-Szibériában. Kétezer kilométernyi partvonal terjeszkedik minden irányba, a kristálytiszta felszínt harminc sziget tarkítja, valamennyi a gazdagok és szegények menedéke. Utóbbiak a kavicsos partokat körülölelő falvakban és városokban húzzák meg magukat. Előbbiek méregdrága dácsákban foglalják el az erdős magaslatokat, ahol távoli és kívánatos ingatlanok vannak, Oroszország legmagasabb négyzetméteráraival.

A nyár múlóban volt, az ősz itt mindig rövid életű, már nincs nagyon messze a hosszú tél. Éppen a viharos évszak tartott, nemsokára megjönnek a fagyok, és a tavat egyetlen összefüggő, vastag jégtáblává változtatják, amely olyan szilárd, hogy autók, kamionok és vonatok is átmehetnek rajta.

De nem ma.

A felszín még vizes és tajtékos volt.

Kyra megcsodálta az egyformán mély és telített víz és égbolt egymástól enyhén eltérő árnyalatú, lenyűgöző látványát, a mindent a nyugalom és a rend misztikus érzésével beterítő kék színeket. Csípős északi szél borzolta a felszínt, ami nemigen befolyásolta a tripla farmotor üvegszálas hajótestre gyakorolt tolóerejét. A déli part egyik jachtkikötőjében bérelte a motorcsónakot, egy nagypályásokat kiszolgáló kölcsönzőtől, akik szeretik a saját játszóterükként használni a Bajkál-tavat. Az övé valamivel hosszabb volt tíz méternél, és olyan erőforrás járt hozzá, amelynek segítségével a hajó csaknem ötvencsomós sebességgel tudta szelni a habokat.

A középső vezérlőpultnál állt, szorosan fogta a kormánykereket, amikor tőle úgy fél kilométernyire észrevett egy másik hosszú, keskeny gyorsmotorost. Visszarántotta a gázkart, üresbe tette a motorokat, majd leállította őket. A dübörgésük elhalkult, és már csak a másik csónak távoli zümmögése hallatszott. Felkapta a hátizsákját, elővette a füstgránátokat, és kettőből kihúzta a biztosítótűt. Azok belobbantak, és sötét füstpamacsot lövelltek a késő délutáni égre. Mindannak alapján, amit a másik csónak vezetőjéről olvasott, reagálnia kell a tűz jelére. Hozzátartozik az egoista lovagiasságához.

De a másik csónak csak ment tovább.

Egy harmadik gránátot is beélesített, amely több füstöt bocsátott ki.

Ekkor a másik csónak megfordult, és feléje száguldott.

Na, végre. Ahogy az előrelátható volt.

Nekikészült, lehúzta a cipzárt a bőrdzsekijén, és hagyta magán szétnyílni, közszemlére téve feszes testét. A többi infója gazdag, nárcisztikus playboyként festette le a célpontját, akinek rézbányászattal milliárdokat sikerült kaszálnia, aztán a mezőgazdálkodásba, az építőiparba és a telekommunikációba is belekapott. Oroszországban egy ilyen siker azt jelentette, hogy ennek az oligarchának politikai kapcsolatai vannak, olyanok, amelyek nyilván a Kreml mélyéig is elérnek.

Ami arra intette őt, hogy óvatosan haladjon, és ne kövessen el hibákat.

A másik csónak közelebb érve lassított, amitől a nyomdokvíznek feszülve odasiklott a másik mellé. A magányos utas megfelelt a Samvel Yerevanról Kyrának küldött fényképnek. Középmagas. Az izmos testet szénfekete hajcsigák koronázzák. Egy örmény, aki a Szovjetunió összeomlása után áttelepült Oroszországba. Ott irdatlanul meggazdagodott, majd újra felvette a kapcsolatot örmény hazájával, a nemzeti parlamentben helyet vásárolt a fivérének, és végül a miniszterelnökségig emelte. A nettó értéke? Valahol az öt–nyolcmilliárd eurós tartományban. Egy-két nemzetközi magazin a világ leggazdagabb örmény nemzetiségű emberének nevezte, amely címet ő állítólag nagy becsben tartott. Egy fényűző birtokon élt Moszkva mellett. Nős volt, öt gyermekkel. Ez azonban nem akadályozta meg abban, hogy számos szeretőt tartson.

A nők voltak a gyengéi.

Kyra pedig erre a szerepre öltözött.

A fekete neoprén szörfruha filigrán teste minden domborulatát megmutatta, szőke haját csinos lófarokba fogta össze.

– Baj van? – kiáltotta oroszul Yerevan.

Kyra zavartan fölemelte a két karját, és maradt a férfi nyelvénél.

– A motorok elkezdtek füstölni, aztán leálltak. Megnézné?

A férfi bólintott, és elkezdett közelebb evickélni a motorcsónakkal, közben horgonyköteleket dobott át, amelyeket a nő a hajótesten lévő bakokhoz rögzített. Ügyelt rá, hogy a férfi és a gránátok közé helyezkedjen, amelyek még mindig füstöt okádtak, szem elől rejtve a motorokat. Yerevan közismert élvhajhász volt. Gyors hajókat, kocsikat és repülőket birtokolt, valamint nem messze innen egy tóra néző, hatalmas dácsát. Nem kétséges, hogy oda tartott, mielőtt a nő megszakította volna az útját. A Kyra birtokában lévő infó úgy szólt, hogy a férfi rengeteg időt tölt Szibériában, ugyanis egyik-másik bányája a közelben működik.

Kyra megtanulta, hogy a legkönnyebben úgy lehet valakit elcsábítani, ha az ember normális mederben tartja a dolgokat. Semmi furcsaság, semmi kétértelműség. Csak amire számítani lehet, ami számára azzal az előnnyel járt, hogy egy lépéssel a másik előtt járt. Jó volt abban, amit csinált, ezért is kerültek olyan sokba a szolgálatai. Az ügyfél, aki a mostani munkára szerződtette, az elképzelhető legmélyebb zsebekkel rendelkezett, úgyhogy ő meg is ragadta az alkalmat, és a díjazását egyszeri összegről jutalékra módosította.

És nem ám dollárban vagy euróban.

Bitcoinban kapja majd a fizetségét.

Az általa megszerzett összeg egy százalékát.

És ha az infó helytálló, a mai munkáért ez nagyjából tizenhétmillió eurót fog jelenteni. Kissé visszahőköltek a feltételeitől, amire számított is, de aztán emlékeztette az ügyfelet, hogy az áldozat nem csupán a Kremlben rendelkezik kapcsolatokkal, hanem az orosz alvilágban is. Akár megtorlásra is sor kerülhet, így aztán a feladatához az is hozzátartozott, hogy gondoskodjon róla, semmi olyasmit ne hagyjon hátra maga után, ami bárkit is elvezethetne bárhová. Ezt a plusz védelmet pedig az ügyfél hajlandó volt megfizetni.

Yerevan befejezte a csónakja rögzítését és a motorok leállítását. Azután felszökkent a csónak peremére, és már éppen átlépett volna a nő hajójára, amikor az melléje pattant. Feltűnt neki a férfi orra, amely valamikor régen eltörött, és azóta sem igazították rendesen helyre. Ez egy leheletnyi keménységet kölcsönzött az arcának, amelyet egyes nők talán vonzónak tarthatnak.

Kyra a mutatóujjával jelezte a férfinak, hogy jöjjön közelebb.

Amit az meg is tett.

A nő két kézzel átölelte a nyakát, és keményen megcsókolta. A férfi a legkevésbé sem tűnt meglepettnek vagy megfélemlítettnek, és ajkát a nőére szorítva hajlandó volt elfogadni, amit ez az idegen kínálhat neki.

A nő elfordult, amitől mindketten pördültek egyet, majd a lábával elrugaszkodva átbillentette magukat a hajó oldalán, bele a fagyos vízbe. Ő készen állt, hiszen neoprén ruhát viselt, amely szigetelte sápadt bőrét.

A férfi nem állt készen.

A nő két karja már a férfi nyakát ölelte, most ugrás közben megfordult, hogy először a háta érjen vizet, a kezével és a karjával pedig satufogásra váltott a férfi torkán. Elmerültek, Kyra pedig a lábával tempózott, hogy lent maradjanak. A férfi küzdött, megpróbálta kiszabadítani magát, de a súlytalanság kiegyenlítette a viszonyokat, és nem tudott mibe kapaszkodni.

Kyra még szorosabban fogta.

A férfi a két kezével próbált lazítani Kyra szorításán, de ő csak annál jobban rácsimpaszkodott. A víz hőmérséklete jóval húsz Celsius-fok alatt volt, ami egykettőre hatással lesz Yerevanra, aki csak egy fürdőnadrágot és a csupasz mellén egy könnyű zakót viselt. A nő tempózott, és fejét a vízből kidugva még egyszer levegőt vett, de Yerevannak már nem engedte meg ezt a luxust. Újra lesüllyedtek, és a nő érezte, hogy a férfi szorítása enyhül a karján, a teste elernyed, és végül már egyáltalán nem mozdul. Biztos, ami biztos, pár másodpercig még így tartotta, aztán elengedte, és fellökte magát a felszínre.

Yerevan nem mozdult.

Kyra kitapintotta a pulzusát.

Semmi.

Helyes. Még egyvalami.

Megkereste az aranyláncot, amelyet a támadás előtt látott, amelyet Yerevan éjjel-nappal hordott, és a nyakáról letépve erősen markolta a karikán lógó kis acélhengert.

Aztán elúszott a holttesttől, amely arccal lefelé lebegett. A két csónakhoz visszaérve bemászott a sajátjába. A füstgránátok kiürültek. Minden irányba gyorsan körülpillantva konstatálta, hogy sehol senki a láthatáron. A tó közepe felé jártak, kilométerekre a legközelebbi parttól, és gyorsan közeledett a szürkület.

Jól időzítette az akcióját.

Elkötötte Yerevan csónakját, és hagyta elsodródni. Azt fogják feltételezni, hogy úszni ment, és megfulladt, a hideg víz a fojtogatás minden nyomát el fogja törölni. Tragikus baleset. Amiért senki sem hibáztatható.

Kyra rászánt egy pillanatot, hogy összeszedje magát.

A csöndet csak a hajótestek alatti vízcsobogás törte meg.

Első rész kipipálva.

Beindította a motorokat.

Most jön a második rész.

3. FEJEZET

LUXEMBOURG VÁROSA

LUXEMBURGI NAGYHERCEGSÉG

10:00

Catherine Gledhill a havi szokásos első csütörtököt élvezte. Huszonhatodik éve volt alkalmazásban a Bank of St. George-nál, a világ egyik legrégebbi pénzügyi intézményénél. Itáliában kezdte meg működését, és először betéteket fogadott és hiteleket helyezett ki, csaknem száz évvel az előtt, hogy Kolumbusz átkelt az Atlanti-óceánon. A 17. századra már alaposan kivette a részét a tengeri kereskedelemből, királyokat, királynőket és császárokat finanszírozott, valamint olyan érdekeltségeket, mint a Holland Kelet-indiai Társaság. A versenytársai zömével ellentétben kiállta a századokat, a nagyság és a végzet levegője lengte körül, átvészelt pénzügyi pánikokat, háborúkat és forradalmakat. Miután Napóleon megszállta Itáliát, megszüntette a független bankokat, ami 1805-ben a St. George bezárásához vezetett. De nem a megszűnéséhez. A bank Genovából nyugatra, Luxemburgba költözött, Waterloo után pedig újraindította működését, és egyike lett a hercegség által befogadott, magánkézben lévő számos pénzügyi intézménynek.

Nem voltak se részvényesei, se szabályozó testülete. Egy sajátos luxemburgi törvény lehetővé tette, hogy a bank szabadon kommunikáljon a külfölddel, akár egy nagykövetség, és mentességet adott a helyi adók alól. Az intézményt magántőkével örökre szólóan feltőkésítették. Kevés ügyfele volt, de azok mind különlegesek, kizárólag meghívásos alapon. Néhány magánszemély. Jobbára társaságok és intézményi befektetők. Hébe-hóba egy-egy kormány. Királyi családok. Még bankok is. De semmi kiskereskedelmi forgalom, például csekkszámlák vagy megtakarítási számlák kezelése. Minden nagybani szinten zajlott, olyan szolgáltatásokat nyújtva, mint az eszközgazdálkodás, a külföldi devizák vagy nemesfémek adás-vétele, a szelektív hitelezés és hitelhosszabbítás, jobbára extramagas kockázatú projektek finanszírozására, amelyek egytől egyig a befektetés piaci szint fölötti megtérülését eredményezték. Üzleti modellje a kockázat és a hozam kényes egyensúlya volt olyan ügyfelek számára, akik megengedhették maguknak, hogy ilyen magas kockázatú játékokat játsszanak, és finanszírozzanak. Volt azonban egy régi kliensük, amelynek csöndes kielégítésével töltötték az elmúlt hetvenöt esztendőt.

A Központi Hírszerző Ügynökség.

De mindennek nemsokára vége szakad.

– Készen állunk a kezdésre? – kérdezte a hat másiktól, akik mind kényelmesen elhelyezkedtek egy fekete bőrszékben a hosszított ovális alakú, üveglapú konferenciaasztal körül.

Mindegyikük a konzul titulust viselte. Minden kontinensre jutott egy, és a dél-amerikai referens kezelte Antarktiszt is, ám ott eleddig semmiféle befektetési lehetőség nem adódott. Mind rendkívül sikeresek voltak a maguk különböző mértékű nemzetközi pénzügyi tapasztalatával. Két gróf, az egyik francia, a másik spanyol, örökölt vagyonnal kitömve. Hárman egymással versengő pénzintézetek korábbi vezetői, akik idő előtt visszavonultak, hogy itt elfoglalják pozíciójukat. Egy másik egy magas kockázatairól és ugyancsak magas hozamairól ismert európai befektetési alap nyugalmazott létrehozója. Catherine volt a hetedik tag, a többiek által megválasztott első konzul, aki egyetlen konkrét régiót sem képviselt, inkább testületi elnökként és ügyvezetőként funkcionált. Valamennyien Luxemburgban laktak, amit a testületi tagság megkövetelt, de a legtöbbjük megtartotta kettős állampolgárságát.

A bank működésének egyetlen részletét sem vitatták meg soha nyilvánosan. Teljes titoktartás mellett üzemelt, zárt ajtók mögött. Catherine már a család harmadik generációjának tagjaként szolgált. A nagyapja is első konzul volt. Az apja viszont csak az észak-amerikai székig vitte, ami érthető is, tekintve az alkoholhoz való vonzódását, amely végül a halálát okozta.

– A szeptemberi ülést megnyitom.

Egyenesen ült a bőrszéken, őszülő szőke haja szoros kontyba tekerve a tarkóján. Szürke selyemblúzt és vékony, testére tapadó faszén színű szoknyát viselt. Mindkettő Chanel. Semmi ékszer, csak egy kis medál. A nagyapjától kapta ajándékba. Lovon ülő Szent György. Találó.

És jelképes.

Körülötte a helyiség az összejövetel komolyságát tükrözte. Mahagóni falburkolat a matt patinával, amit a fa az évtizedeken át tartó fényezéstől kap. Vastag, díszes függönyök. Ízléses antik tárgyak. A modernitás ecsetvonását egyedül az üveg konferenciaasztal és egy monitor viselte magán, amely folyamatosan elektronikus készülékek után kutatva pásztázta a teret. Catherine mindig is szerette a teremből áradó hatékonyságérzetet, a bekeretezett fényképekkel díszített falakat. Sehol egy képaláírás vagy képcím. Csak a mindannyiuk által ismert sikerek. A mostani eresztésben egy part közeli északi-tengeri olajfúró torony is szerepelt. Egy földgázfeldolgozó Ghánában. Olaszországi textilgyárak. Egy brit mozgófilmstúdió. És egy német autógyár. A fényképeket évente háromszor kicserélték, hogy a legaktuálisabb beruházásaikat tükrözzék.

Átvették a nyolcpontos napirendet, a földkerekség számos pontját érintő különféle forgatókönyveket vitattak meg, amelyek némelyike ígéretesnek mutatkozott, egyik-másik viszont nem annyira. A bank csak nagy ritkán bonyolódott kudarcba, tekintve a maga szigorú kockázatelbírálási követelményeit. Persze, vállaltak ők kockázatot. De sohasem ostoba módon. A meggondolatlanság legfőbb fékje és ellensúlya az a tény volt, hogy az asztal körül ülő hét embert kizárólag a bank általános teljesítménye alapján díjazták. Tehát minden fillér veszteség a szó legszorosabb értelmében az ő zsebükre menne. Nem egészen egy óra alatt végeztek a napirenddel. A havi tanácskozások sosem nyúltak hosszúra. Catherine becsukta az előtte heverő bőrkötéses portfóliót, amelynek fedelén a vörössel fóliázott, dombornyomásos Szent György-kereszt volt látható.

– Most pedig mindenkit tájékoztatnom kell a legfrissebb fejleményekről – mondta. – Házon belül minden biztosított.

És az is volt.

A bank a legutolsó összegzéskor 4.556.298,67523984 bitcoin fölött gyakorolt ellenőrzést, amely összegre az elmúlt évtized során tettek szert különféle eszközök révén. Ezek némelyike legális volt, a legtöbbjük viszont nem annyira. A világ mit sem tudott róla, de a bank a bolygó messze legnagyobb bitcointulajdonosává vált, a teljes mennyiségnek már mintegy huszonhárom százalékát birtokolta. Ezek a pénzérmék névtelenül léteztek a kibertérben, 4312 egymástól független elektronikus pénztárcában, amelyek mindegyikét huszonnégy számjegyű hozzáférési kód védte.

Egy titkos kulcs.

A kulcsokat titkosították, és véletlenszerű gyakorisággal néhány naponként megváltoztatták, hogy garantálják a legmagasabb szintű biztonságot. A 4312 kulcsról papíron nem készült nyilvántartás. Valamennyit egy speciális szerveren tárolták, amely nem csatlakozott az internethez, és egy bonyolult számítógépes kód védte őket, amelyet arra találtak ki, hogy mindenféle behatolást meghiúsítson. Innen a légrés címke. A szerverhez csak öt embernek volt hozzáférése. Catherine volt az egyikük. Három másik jelenleg a bankon belül tartózkodott, és dolgozott. Az utolsó Kelly Austin volt. De ő tegnap elutazott Svájcba, egy már korábban beütemezett üdülésre.

– És Samvel Yerevan? – kérdezte az egyik konzul.

– Azt is intézzük. Éppen most.

Egy másik feladat, amihez szintén titkos kulcsok kellettek.

A bitcoin lényegében nem más, mint egyesek és nullák láncolata egy számítógépes programon belül, amely olyan matematikai feladványokat generál, amelyek megoldásához a világ leggyorsabb és legnagyobb teljesítményű számítógépeire van szükség. Ha viszont magukat találóan bányászoknak nevező emberek oldják meg őket, ez a bizonyos számítógépes program bitcoin formájában jutalmazza meg őket. Ez jelenleg tízpercenként sikerült, és ugyanennyi időközönként 3,125 bitcoin kiutalására került sor. Az naponta négyszázötven. Az egész csak furcsaság? Hóbort? Nem igazán. Nem sokban különbözik azoktól a bányászoktól, akik valamikor a földet túrták, vagy patakok vizét mosták át arany után kutatva. Mindkét tevékenység gazdagságot teremtett. Az egyik hagyományos módon, a másik pedig valami újdonság révén, ami minden mástól különbözik.

De attól még értékes.

Az arany súlyos és terjedelmes, nehezen szállítható volt. A bitcoin viszont a kibertérben tanyázik, könnyen tárolható, és fénysebességgel képes végigszáguldani az egész földkerekségen. Jelenleg mintegy húszmillió coin létezik több mint háromszázmillió online pénztárcában, amelyek mindegyikéhez csakis az adott tulajdonos huszonnégy számjegyű alfanumerikus titkos kulcsával lehet hozzáférni. Ha megvan a titkos kulcs, megvan az illető bitcoinja is. A bank tárcájának jelenlegi értéke? Nem egészen kétszázhúszmilliárd euró, bombabiztosan.

Samvel Yerevan bitcoinja viszont?

Ami őt illeti, azok súlyos veszélyben forogtak.

A bank az évek során titkos bányászat, bennfentes vásárlások és kereskedés révén tett szert bitcoinra. Az utóbbi időben azonban a lopás vált a leggyorsabb és legkönnyebb módszerré. Nagyon is könnyű volt, feltéve, hogy a tolvaj merész, hozzáértő és jól informált. Ami tökéletesen illett Kyra Lhotára.

– Yerevan pénztárcáit még a mai napon át fogjuk tudni venni – mondta a többi konzulnak Catherine.

Bólogatások jelezték, hogy minden remek.

Amivel ő is egyetértett.

Térjünk át egyéb ügyekre.

– Marokkóban a tervek szerint fog lezajlani az esemény – mondta nekik. – Folynak az előkészületek. Tehát holnap mindannyian odarepülünk. Már alig várom, hogy ott lássam önöket. Ma este még Mexikóból is számítok valami jó hírre, és amint megjön, azonnal értesítem önöket.

– És a CIA? – kérdezte az egyik konzul.

Az előttük álló események között ez volt a jolly joker.

– Mostanra nyilvánvalóan tudják, hogy a kapcsolatunknak befellegzett. De van rá ötletem, hogyan tegyem ezt abszolút világossá.

4. FEJEZET

GENF, SVÁJC

10:40

Cassiopeia Vitt végigment a folyosón. Körülötte a falak tükörfényes rozsdamentes acélból készültek, a padlót csiszolt szürke terrazzóval burkolták. Tízméterenként kétrétegű üvegablakok félhomályos hűtött helyiségekbe nyújtottak betekintést. A föld alatti létesítmény eredetileg az 1970-es években épült méternyi vastag kőfalakkal, amelyeket a földrengések elleni védelemül súlyos támasztópillérek vettek körül. Svájci bankok lerakataként szolgált, ideális hely volt nagy mennyiségű aranytömb tárolására. Ám ennek a tevékenységnek évekkel ezelőtt vége szakadt. Azóta az egészet átalakították valami egyedülálló hellyé, amelyből csupán egy maroknyi létezik az egész világon.

Borospincévé.

A világ borrajongóinak szánták, akik bombabiztos helyen szeretnék tárolni értékes palackjaikat. Cassiopeia indulás előtt végzett kutatásaiból megtudta, hogy jelenleg negyvenegyezer palackot tárolnak, és további ötvenezer számára van még hely. Az ügyfelek zömét tehetős gyűjtők, bankárok, diplomaták és vállalatigazgatók teszik ki. Némelyiküknek kétezer palackja is van. A díjtétel? Egy hónapra palackonként potom negyed svájci frank. Szinte ingyen van, ha azt vesszük, hogy a föld alatti hely zéró hőmérséklet-ingadozással, szabályozott világítással, szinte elhanyagolható vibrációval és állandó páratartalommal jár.

Cassiopeia ment tovább.

Sosem volt valami nagy borfanatikus, pedig Dél-Franciaországban él, világhírű szőlőültetvények között. Igaz, hébe-hóba elszopogatott egy-egy pohárral, de soha nem dobna ki több tízezer eurót holmi innivalóra.

Ő nem így képzeli a befektetést.

De hát legyünk őszinték, az üzleti élet nem volt az erőssége.

A szülei Európa egyik legnagyobb cégének a kizárólagos tulajdonjogát hagyták rá. A Terráét. Spanyol nagyapja indította be az üzletet az 1920-as években, amikor is szenet, ásványokat, nemesfémeket, drágaköveket és aranyat kezdett importálni a világ minden tájáról. Az apja még nagyobbra növesztette a vállalatot, és manapság az általuk készített termékeket a csúcskategóriás elektronikától kezdve a repülőgép- és rakétaalkatrészekig mindenütt felhasználják. A kereslet mintha sosem akarna megszűnni. Az apja egyúttal a megfelelő embereket alkalmazta a dolgok intézésére, és ezt a gyakorlatot a halála után Cassiopeia is folytatta. Ami lehetővé tette a számára, hogy legyen ideje az újjáépítési projektjére koncentrálni, amivel haladt is. Az elképzelés az volt, hogy kizárólag XIII. századi anyagok, szerszámok és technikák felhasználásával az alapoktól felépítsen egy francia kastélyt. Meg kell hagyni, ijesztő ötlet, főleg egy hobbivállalkozás számára, de a negyedrészével már elkészült, habár az utóbbi időben egy-két balszerencse kifejezetten sok idejébe és pénzébe került.

Három napja is az építkezésen dolgozott, amikor Cotton felhívta. A férfit arra kérték, hogy a svájci Bázelben segítse ki valamivel egy régi ismerősét, Derrick Kogert. Ezzel párhuzamosan el kellene látogatnia egy genfi lerakatba. Szorítja az idő. Hogy miért? Az nem derült ki. Ami nem is szokatlan, amikor valakitől ilyesfajta szívességet kérnek. Mintha az lenne a normális, hogy kevés az információ. De amikor Cotton azt kérdezte Cassiopeiától, hogy benne van-e, a nő döntése egy pillanatig sem volt kétséges.

Ha te benne vagy, akkor én is.

Igaz, ami igaz, nagyjából bármit megtenne, amire Cotton kéri.

A rendelkezésére bocsátott infó arra utalt, hogy a bortároló valójában egy másik pince fedőszerve, egy olyané, amely a létesítmény korábbi idejéből maradt meg, amelyben döbbenetes mennyiségű aranytömbnek kell lennie. A Jamasita-féle arany egy részének, amelyet a II. világháború után a Fülöp-szigeteken kiástak, titokban Európába hoztak, és végül a később Fekete Sas Vagyonkezelőként ismertté vált intézmény égisze alatt egységesítve kezeltek. Magának a borospincének a tulajdonjoga egy sor fantomcégen keresztül a luxemburgi Bank of St. George-hoz kötődik, amely régóta titkos kapcsolatban állt a CIA-val, azzal a szervezettel, amely a Fekete Sas Vagyonkezelőt eredetileg létrehozta. Vajon megvan még az arany? Ezt akarta megtudni Koger, úgyhogy Cotton megadott Cassiopeiának egy titkos jelszót, amellyel be kell tudni jutnia a rejtett pincébe.

És működött is.

Amikor odafent a talajszinten bemondta a jelszót az ajtónállónak, azon nyomban odavezették a lifthez, és közölték vele, hogy ereszkedjen erre a szintre, és a hűtött pincék mellett elhaladva menjen a folyosó végén lévő acélajtóhoz. Ott beütheti a személyes kódját, amely majd kinyitja a zárat. A kódot csak a pince tulajdonosa ismeri.

Cassiopeia befordult egy sarkon, és meglátta az acélajtót.

Minden érdekelte ebben az egészben. Hogy is ne érdekelte volna?

1945-ben a császár áldásával Japán tonnaszám rejtette a föld alá az elrabolt kincseket szerte a Fülöp-szigeteken, az Aranyliliom néven ismert hadművelet keretében. Mindez a kincs kizárólag egyetlen végső célt szolgált: gazdaggá tenni a császári családot. Se a japán kormány, se az ország népe soha egyetlen fillért sem látott volna belőle, és nem is szerzett volna tudomást róla.

De semmi ilyesmi nem történt.

Japán elveszítette a háborút, a Fülöp-szigetekkel egyetemben. 1946-ban aztán az amerikai hírszerzés kiásta az arany egy részét. A többi? Több mint valószínű, hogy még mindig a föld alatt rejlik. Egyesek szerint ugyan Ferdinand Marcos jókora adagokat megkaparintott belőle az alatt a húsz év alatt, ameddig hatalmon volt, és kincsvadászok itt-ott még többet is találtak. Na de itt? Svájcban? Azok alapján, amit hallott, az acélajtó túloldalán lévő pincében kell lennie a nácik és Jamasita jókora mennyiségű aranyának, amelyre az amerikaiak tették rá a kezüket. Bár ez helytelen elnevezésnek tűnik. A japán generális ugyanis soha egyetlen grammot sem birtokolt belőle.

Cassiopeia a billentyűzetre meredt.

A jelszó bevált, úgyhogy talán a kód is beletrafál.

Hat betű. Amiket bemagolt.

Nyomkodni kezdte a képernyőt.

A piros fény egy kattanás kíséretében zöldre váltott, ami azt jelezte, hogy kinyílt az elektronikus zár. Úgy látszik, Koger infója helyes volt.

Kinyitotta az ajtót.

Az ablaktalan helyiségben hunyorogva kigyúltak a fénycsövek. A hely nagyjából tíz négyzetméteres volt, ugyanolyan fényes acélfalakkal és csiszolt padlóval, mint a folyosó.

És üres.

Sehol semmi.

Megszólalt egy riasztó.

Hangosan. Fülsiketítően.

5. FEJEZET

Kelly Austin a pékségben állt. Oda menekült be, amikor a lövöldözés elkezdődött, és csak egy futó pillantást tudott vetni a leeresztett ablakú kocsira. Valaki az utcán rálőtt az autóra, de azt a káoszban nem látta, hogy kicsoda. És nem is várta meg, hogy ennél többet megtudjon. Hanem eliramodott az ellenkező irányba, és beugrott az útjába kerülő első ajtón.

Többen is követték ide, és ő észrevette az arcokon a nyugtalanságot. Amit az övé is tükrözött. Lángoló fájdalomgombócként fészkelt a gyomorszájába a félelem. Soha egy pillanatra sem jutott eszébe, hogy milyen veszélyekkel jár az, amit csinál, gondolván, hogy minden kontrollálva van. De ha az az ember az utcán nem nyit tüzet, ő már halott lenne.

Tegnap utazott el Luxembourg városából egy ötnapos állítólagos szabadságra. Nincs ebben semmi különös. A Bank of St. George-nál töltött évei alatt sokszor vett ki szabadságot. Titulusa szerint a speciális technológia igazgatója volt, ami azt jelentette, hogy a világ egyik legkifinomultabb számítógépes rendszerét hozta létre és felügyelte. Ugyan a Bank of St. George mélyen gyökerező örökséggel büszkélkedett, de modern kori létezésének gerincét a legfejlettebb technológia adta.

Amelynek javát ő hozta létre.

Elóvakodott a pékségben álldogáló többiek mellett, és oldalról a kirakathoz lépett. A kocsi már eltűnt. És a járdáról lövöldöző illető? Se híre, se hamva. Odakint tucatnyi sziréna közeledett. Az előbb vajon ki próbálta megölni? A bank? Annak semmi értelme. Több okból sincs.

Akkor meg ki?

Mindössze egy tettes jutott az eszébe.

Egy gyors pásztázó pillantás a kirakaton túlra, és látta, hogy már nincs kézzelfogható veszély. Senki sem tart feléje. Senki sem keresgéli. A kirakat síküvegében hirtelen megpillantotta a saját tükörképét. Az arca nyúzott volt. Hogy is ne lenne az? Odabent a pékségben senki sem tűnt fenyegetőnek. De vajon mennyire jók az ösztönei? Azt a kocsit se látta közeledni.

Próbálta lassabban venni a levegőt, de minden egyes belégzés olyan volt, mintha törött üveggel telne meg a szája. A friss kenyér és a csokoládés péksütemények édes illata szállt az orrába. Többek között a nyalánkságok miatt döntött úgy, hogy Bázelbe jön szabadságra. Imádta őket.

Mindig is.

Hosszú utat tett meg a dél-illinois-i kisvárosból. Az apja melós volt, egy traktorgyárban dolgozott. Háztartásbeli anyja őt jobbára elhanyagolta, és a két fiútestvérére koncentrált. A túlélés érdekében belevetette magát a sportba és a számítógépekbe, mert mindkettő menekülést jelentett a valóság elől, és esélyt adott a versengésre. Tinédzserkorát a lacrosse-pályán töltötte, ahol a képességeit csiszolgatta, és a korlátait próbálgatta – vagy egy számítógépnél, ahol önerőből megtanult Pascal, COBOL, Fortran, Python és C++ nyelven programozni. Impozáns atlétává fejlődött. Másodikos gimnazista korában a Big Ten és Pac-12 egyetemei jöttek toborozni, ő pedig végre rájött: az az álma, hogy egyetemi lacrosse-t játsszon.

Számítógépes tudományokból szerzett diplomát, és az Egyesült Államok kormányához szegődött, ahol először a katonaságnál, majd a Nemzetbiztonsági Ügynökségnél dolgozott. Huszonnyolc éves korában, egy szombat éjjel örökre megváltozott az élete, amikor a semmiből egy szarvas ugrott elő, és az autót, amelyet ő vezetett, letaszította a töltésről. Egy órába telt, mire hidraulikus feszítő-vágóval kivágták belőle. Az utána következő életmentő műtét során közel tizenkét liter vért vesztett. Súlyosan megsérült a gerincvelője, és két évet töltött kerekesszékben. Intenzív fizikoterápia és többszöri plasztikai műtét kellett hozzá, hogy újraalkossák az arcát, és újból megtanítsák járni. Egy ponton szó szerint meghalt a műtőasztalon, és valamiféle testen kívüli élményben volt része, a saját feje fölött lebegett, felült az egyik fal peremére, és onnan nézte, ahogy a sebészek a megmentésén dolgoznak. A fölfelé meredő arc, az ő arca, olyan volt, mint egy viaszmaszk, a bőre fakó és élettelen, elkerekedett szeme becsukva. A jobb oldalát élénk fény melegítette, és egy angyal ült mellette. Kész vagy hazatérni? – kérdezte a jelenés. Ő megrázta a fejét. Még dolgom van. Az angyal elmosolyodott, és eltűnt. Ekkor felébresztették az altatásból, és a szíve visszazökkent a maga ritmusába.

Két dolgot merített az élményből.

Először is azt, hogy az angyalok jó fejek. Másodszor pedig azt, hogy attól a naptól fogva az abszolút igazságot kereste, és azt meg is értette. Ez az ő szuperereje. Amely eddig jó szolgálatot tett. Amely hetekkel ezelőtt azt súgta, hogy valamit tennie kell.

Úgyhogy felhívta Langley-t.

Odakint az utcán két rendőrautó érkezett villogó fényekkel, harsogó szirénával. Egyenruhás rendőrök szálltak ki. Eszébe jutott, hogy igénybe veszi a segítségüket, de a bank keze mindenhová elér. Catherine Gledhill egy csomó embert ismer, akik még több embert ismernek. Nem. Jobb lesz nyugton maradni. Az utcán rajta kívül senki sem jött rá, hogy ő volt a célpont.

Vagy talán nem is?

Ki lőtt a kocsira? Az az ő védelmében történt? Vagy csak véletlen volt? Ideje kideríteni.

Egy néptelen sarokhoz lépett, letette a bevásárlószatyrát, és a retiküljében kotorászva megkereste a telefont, amit Derrick Kogertől kapott. Megnyomta a #5-öt, és a készülék tárcsázta az előre beállított számot.

– Gond van – suttogta a sarok felé fordulva Kogernek.

– Beszéljen.

Csak nem régóta ismerte Kogert, első találkozásukra a kora reggeli órákban került sor a háza előtt, Luxembourgban, kilenc hete. Koger magas, ritkás, hamuszürke hajú, őszinte barna szemű, bozontos szemöldökű férfi volt. Enyhe sörpocakot eresztett, de azt mondta, próbálja leadni. Pimasz mosolyát is előszeretettel villogtatta, amelyet mintha arra teremtettek volna, hogy lefegyverezze az embert. Amikor felvette a kapcsolatot a CIA-val, nem tudta, ki fog jönni. De hogy az európai állomásfőnök? Ez minden várakozását felülmúlta. De azért örült, hogy itt van a fedélzeten – egyenes embernek tűnt.

Elmondta neki, ami az imént történt.

– Mintha azt mondta volna, hogy a bank nem tud rólunk – mondta Koger. – Ugye óvatos volt?

Kelly tudta, mire gondol. A kapcsolattartásuk eddig szándékosan a minimumra szorítkozott, és csak a Koger által adott eldobható telefonokon zajlott. Személyesen pedig csak az az egy volt. Az első találkozásuk. Kelly a banknál szép csöndben megtette az összes szükséges lépést, mielőtt eljött szabadságra, amit rutinszerűen több mint két hónapon át tervezgetett. Semminek nem lenne szabad gyanút keltenie.

– Rendkívül óvatos voltam – suttogta a telefonba a nő. – Nem vagyok amatőr. És csak közbevetésül, ezt a gondot nem a bank okozza. Maguktól valaki.

És nem tetszett neki a hosszúra nyúló csend, ami a felvetését fogadta.

– Oké – mondta neki a férfi. – Utánanézek.

– Nézzen is. Most hogyan tovább?

– Van egy emberem a helyszínen.

Aki lehet, hogy épp most mentette meg az életét.

– Mondja meg, hol van, és odaküldöm magához.

Megmondta.

– Maradjon, ahol van – mondta Koger.

6. FEJEZET

Cassiopeia azonnal rájött, hogy csapdába sétált. Máshogy nem is nagyon lehetett értelmezni a helyzetet. Koger azt mondta, hogy ennek a pincének dugig kell lennie többtonnányi aranytömbbel. Hogy azonosíthassa, megadta neki a szöveget meg a speciális fémjeleket, amelyeket valamikor az egyes rudakba nyomtak, hogy jelezzék a tulajdonosát és a tisztaságát. Az egészet az újonnan alakult CIA felügyelte 1949-ben. Koger biztosította őt afelől, hogy az infója helytálló. De tévedett. Hogy is szokta mondogatni Cotton? Nem leányálom rókának lenni a vadászaton.

Nem vicc.

A riasztó elhallgatott.

Cassiopeia megfordult az ajtóban, és elindult visszafelé a borospincék közötti folyosón. Két kijárat volt. A lift és a lépcsőház. A lifthez ment, ahol látta, hogy a sarkokban kamerákat szereltek a magasba, aztán megakadt a szeme az emeletjelzőn. A lift lefelé tartott. Feléje. Elhelyezkedett az ajtótól balra, és várta, hogy megérkezzen a fülke. Ki tudja, hányan vannak benne, vagy hogy van-e náluk fegyver. Elvégre ez itt Svájc, ahol ritkaság a fegyver, még a rendőröknél is.

Ding.

Kinyílt az ajtó, és két férfi lépett ki rajta.

Egyenruhában. Őrök, akiket fent is látott.

Jobbról lecsapott rájuk, a közelebbi férfi alól kirúgta a lábát, majd megpördült, és a másikat visszarúgta a liftbe. Az őr nagyot csattant a fémfalon. Cassiopeia benyúlt, megnyomta az első emelet gombját, majd hagyta, hogy az ajtó becsukódjon, a fülke pedig elinduljon fölfelé. Aztán újra az első egyenruháshoz fordult, aki megpróbált felállni, és a bakancsával oldalról fejbe rúgta. A férfi taknya-nyála egybefolyt, majd lerogyott a padlóra, és nem moccant. Cassiopeia rájött, hogy a támadásnak tanúi voltak a kamerák, tehát a meglepetés erejével még egyszer nem tud élni. Nyugtalanította, hogy az őr fegyvert viselt a derekán, és a biztonsági heveder ki volt rajta kapcsolva. Nyilván még az előtt lépett, hogy előhúzhatta volna. Kiszabadította a pisztolyt, csőre töltötte, majd kétszer tüzelt. Egy-egy golyó a két kamerába, és már ki is iktatta őket.

Legalább most már vaksik.

Kinyitotta a lépcsőház ajtaját. Lefelé is, felfelé is vezetett lépcső. Tutira fölfelé kéne mennie, de ott nyilván újabb őrök várnak rá. És mindet nem tudja lelőni.

A lefelé vezető utat választotta.

Leereszkedett, és közben azon tűnődött, hogy vajon hová tart. A lépcső alján újabb liftajtó volt, meg egy vasajtó, amely egy raktárnak tűnő helyiségbe nyílt. Egy csomó bútor, polcok és felszerelési tárgyak.

De kijárat sehol.

Már megint itt tart. A slamasztika kellős közepén. Ők ketten Cottonnal mintha folyton benne lennének a szószban. Az igazat megvallva mindketten imádták a hajszát, bár ezt soha egyikük sem ismerte volna be nyíltan. Az biztos, hogy a kapcsolatuk döcögős volt, rengeteg hullámheggyel és -völggyel, de most már egy ideje jól belerázódtak. Cassiopeia szerette a férfit. Ehhez kétség sem férhetett. És a férfi is szerette őt. Miután mindketten belátták, hogy ez a helyzet, és felismerték, hogy ez nem gyöngeség, sokkal könnyebb lett a dolguk. Cassiopeia az égvilágon senki másban nem bízott meg jobban. Hogy merre tartanak? Nehéz megmondani. A házasságtól mintha mindketten féltek volna, úgyhogy nem is feszegették a témát. Szerettek együtt lenni, felváltva a nő dél-franciaországi château-jában és Cotton koppenhágai könyvesboltjában. És esetenként akadt egy-egy közös vállalkozás – mint ez is. Remekül összedolgoztak. Csapatként. Fedezték egymás hátát. Cotton sajnos pillanatnyilag innen 250 kilométernyire északra volt, Bázelben. Úgy volt, hogy ők ketten Kogerrel majd estefelé lépnek vele kapcsolatba.

Cassiopeia a raktárhelyiségben állt, és várta, hogy az őrök újabb hulláma rábukkanjon a fenti kettőre. Nemsokára megérkeznek.

Aztán hogyan tovább?

Még mindig a kezében tartotta a pisztolyt, de valószínűtlennek tűnt, hogy használni is fogja. Semmi értelme még jobban elmérgesíteni a helyzetet. És különben is, nyilván túlerőben lesznek. Az igaz, hogy a trezor üres, de ez a biztonsági felhajtás túl nagy ahhoz, hogy csak a bornak szóljon. Kamerák, csúcstechnológiás tűzoltó szórófejek, riasztók és fegyveres őrök. Persze van itt egy-két méregdrága palack, de semmi olyasmi, ami a védelemnek ezt a szintjét indokolná. Koger a közelben várakozik rá, de pillanatnyilag nem lehet a segítségére. Akárki állította is ezt a csapdát, precíz munkát végzett. Ösztönös nőnek ismerte magát, aki életben tud maradni egy olyan világban, ahol a mai barátból lesz a holnapi ellenség. És világéletében arra használta az ösztöneit, hogy leküzdje az időnként a gondolatai közé lopakodó kételyt.

Mint most is.

Az egyetlen kiutat bámulta.

A lépcsőház felől semmi hang. Fura. Mi tart ilyen sokáig?

Odalépett az ajtóhoz, és kinyitotta. Minden csöndes.

Oké. Miért is ne.

Visszakapaszkodott a lépcsőn a borospincék szintjére, és az acélajtó mellett benézett. Az őr, akit leterített, eltűnt.

Különös.

Úgy döntött, mellőzi a liftet, és a lépcsőn ment föl a talajszintre. Ott óvatosan kinyitotta a kijárati ajtót. A lift előtt kis előtér vált láthatóvá, ahol már járt. Sehol senki. Itt is kamerákkal voltak teli a sarkok. Amint kilép, megfigyelés alá kerül.

Nincs más választása.

Kilépett a lépcsőházból, és gyors pillantást vetett az egyik kamerára, majd visszasétált a fő előcsarnokba.

Ott öt férfi várt rá.

Négyen fegyvert fogtak rá.

Az ötödik mögöttük állt. Kissé kövérkés, kerek, kopasz fejű.

– Nem tartottuk szükségesnek, hogy tovább üldözzük, hiszen a létesítménynek csak egy bejárata és egy kijárata van – mondta az ötödik férfi. – Kérem, dobja el a pisztolyt.

Mintha lenne más választása.

Lassan lehajolt, és a márványpadlóra helyezte.

– Most pedig – mondta a férfi –, jöjjön velem.

7. FEJEZET

Cotton tűvé tette az utcát Kelly Austinért. Kapott róla személyleírást és egy fényképet is, ezeket memorizálta. Gömbölyded idomok, kisportolt test, rövidre vágott vörös haj, tökéletes fogak. Cotton irigyelte azokat, akiknek egyenletes, fehér fogsoruk van. Ő mindig bajlódott a magáéval. Ezek szerint a lába is fürge, mert hanyatt-homlok elmenekült, de nem juthatott messzire.

Rendőrautók érkeztek.

Remélhetőleg senki sem fog ujjal mutogatni rá, hogy ő lövöldözött. Azzal viszont tisztában volt, hogy sürgősen el kell hagynia a helyszínt, ezért továbbindult a járdán. Kíváncsi lett volna, hogy a skulók, amelyeket a kocsiba eresztett, vajon kárt tettek-e valakiben. A cél a figyelemelterelés és az elrettentés volt, a Saab pedig sietve elszáguldott, úgyhogy a küldetést e tekintetben végrehajtotta. És bár az autó rendszámát az eszébe véste, kételkedett benne, hogy jutnának vele valamire.

De akkor is jelentenie kell.

Egy sikátor felé somfordált, amely két üzlet között nyílt. Ott elővette a mobiltelefonját, és felhívta Kogert. Rendőrök fésülték át az utca mindkét oldalát, és kikérdezték az embereket. Szerencsére senki sem irányította őket Cotton felé.

Koger fölvette, és így szólt:

– Tudom, mi történt. Austin felhívott.

– Volt szíves elárulni, hogy hol van?

Koger felkuncogott.

– Elveszítetted?

Cotton már eddig is ingerült volt, az okostojás megjegyzések csak olajat öntöttek a tűzre.

– Derrick, mi folyik itt?

– Első osztályú kalamajkába kerültünk. Amiből könnyedén világklasszis szituáció lehet.

Cottonnak nem tetszett a dolog csengése.

– Azt hittem, ez egy sima bébicsőszködés lesz. Ripsz-ropsz szívesség egy barátnak. Erről volt szó. De valaki épp az előbb követett el mindent, hogy kinyírja őt, és ha én nem vagyok ott…

– Vettem, és értékelem. De hát ez a dolga Amerika Kapitánynak, nem igaz? Menteni a menthetőt?

Cotton kihallotta a szarkazmust a dicséretből. Ez Koger stílusa. Csak épp annyi rizsa, hogy mindenkit elaltasson vele. Koger hivatásos CIA-s. A kémek és a színlelés kultúrájának a része, Amerika szeme és füle külföldön, meg a többi ilyen baromság. Csakhogy az ügynökség múltja teli van hozzá nem értéssel, arroganciával és a hatalommal való visszaéléssel. Annak idején, aktív korában a Magellán Ügyosztálynál a szükség szülte a velük való együttműködést, nem kívánságműsor volt. Koger néhány hónappal ezelőttig különleges műveletekkel foglalkozott. Most meg európai állomásfőnök, hála egy fehér házi előléptetésnek, és mindezt azért, amit ők ketten Kogerrel Németországban műveltek pár hónapja. A CIA minden vállalkozó szellemű műveleti tisztje egy íróasztalra ácsingózik Langley-ben, és ez alól Koger sem kivétel. De ahhoz, hogy ezt a jutalmat valaki kiérdemelje, be kell tartania egy menetrendet. Ha valaki nem jut előre elég gyorsan, akkor elmegy mellette a vonat. Koger már több mint húsz éve kezdte a pályáját, és a karrierórája már bőven túlórában ketyegett. De végül aztán csak rámosolygott a szerencse a nagy melákra, amikor az Egyesült Államok elnöke az adósa lett egy szívességgel.

Annak idején, amikor Cotton még aktív volt, többször is keresztezték egymást az útjaik. Ez néha jól jött. Máskor nem annyira. Koger korában egy csomóan már visszavonultak, és nagyban írták a leleplező könyveiket, vagy a kábeltévék híradóiban bukkantak fel hírmagyarázóként. Koger viszont még mindig melózott, és becsületére legyen mondva, amikor végre felajánlották neki, visszautasította azt az íróasztalt Langley-ben, és úgy döntött, a terepen marad mint állomásfőnök. Ez passzolt a keményfiús, nem lacafacázós hírnevéhez. Aki valaha is dolgozott vele, egy pillanatig sem kételkedett a hűségében és a képességeiben. De ez nem jelenti azt, hogy élvezte is az együtt töltött időt.

Cottont magát is beleértve.

– Derrick – mondta. – Én itt most neked segítek. A legkevesebb, amit megtehetsz, hogy őszinte vagy velem.

– Hallom, és szeretnék is az lenni. Hidd el, tényleg. De legalább az egyik kezem hátra van kötözve, úgy kell dolgoznom. Egy kis ideig még el tudod ezt nézni nekem?

Cotton vette az adást. Hányszor csöppent már félvakon egy-egy szituációba? Meg sem tudná számolni. De ez még akkor volt, amikor teljes állású ügynökként dolgozott, szerepelt a bérlistán, és külön juttatásokat is kapott. Ez most egy grátisz meló. Amelyik épp az előbb durvult el. Úgyhogy tudni akarta:

– Mennyire fontos ez?

– Egy tízes skálán… – Koger elhallgatott. – Tizenegyes.

Kogernek nem volt szokása túlzásokba esni. Oké. Cotton vette. Ez most komoly.

– Van valami ötleted, hogy az előbb ki próbált az életére törni?

– Sajnos, van. Ami tizenkettesre vagy tizenhármasra srófolja azon a fontossági skálán.

Ez Koger problémája, nem az övé.

– Cassiopeia bajban van?

– Remélem, nincs. De fedezem a hátát.

Ezt jó hallani.

– Mit akarsz, mit csináljak?

– A bébicsőszködésből épp most lett gardírozás. Elbírsz vele?

– Hová kéred?

– Hozd ide hozzám, Genfbe. Egy darabban. Ez utóbbi nagyon fontos.

– Most hol van?

– Látsz valahol egy pékséget?

Cotton visszalépett a sikátor bejáratához, körülnézett, és lejjebb az utcán észre is vett egyet.

– Látom.

– Ott van bent. Biztosra veszem, hogy az a te tökéletes memóriád majd segít megismerni.

Segít hát. A veleszületett adottság. Nem fotografikus, ahogy a tévében meg a filmekben szeretik nevezni. Eidetikus. Irdatlan mennyiségű részletes információ felidézésének a képessége, amely mintha soha nem akarna megkopni.

– Rajta vagyok – mondta Cotton.

És azzal bontotta a hívást.

A sikátorból visszalépett a járdára, és balra fordulva toronyiránt megindult a pékség felé. Ami eszébe juttatta, hogy éhes. Nem evett semmit a két reggeli zsemlés szendvics óta, amit pár órája sikerült bekapnia. Egy zacskó péksütemény remek lenne.

A rendőrök még mindig a környéket járták, emberekkel beszélgettek, próbáltak rájönni, hogy mi történt. Valahol nyilván vannak kamerák ezen az utcán. Azok a rohadt izék mindenütt ott vannak. Majd végignézik a felvételt, és a képek alapján gyerekjáték lesz őt azonosítani. Mivel a CIA kérésére van itt, Koger majd remélhetőleg leállítja a helyiek minden további akcióját. Egy európai állomásfőnöknek ez a dolga, nem igaz?

A pékséghez érve benyitott.

Szép hely. A szikrázó üvegpultokban csokis croissant-ok, almás szerelmeslevelek, torták, péksütemények és quiche-ek kellették magukat. Vagy tízen voltak odabent, a legtöbbjük azzal volt elfoglalva, ami odakint történt az utcán. A túlsó sarokban észrevette Kelly Austint, aki a többieknek háttal a fal felé fordult, a bevásárlószatyor, amelyet eddig a kezében lóbált, most a padlón pihent mellette. Koger azt mondta, zaklatott, úgyhogy Cottonnak szőrmentén kell haladnia. Odalépett, de aztán megtorpant, hátha túl közel került hozzá, amitől megijedhet.